HENRIK  IBSEN 

KONGSEMNERNE 


EDITED   FOR  SCHOOL  USE 

BY 
J.  A.  HOLVIK,  A.  M. 

Instructor  in  Norse,  Waldorf  College.— Author  of 
'Beginners'  Book  '"  Norse"  and  "Second  Book  in  Norse" 

AND 

P.  J.  EIKELAND,  A.  M. 

Professor  of  Norse,  St.  Olaf  College.— Author  of 
'  'Norsk  Grammatik 


1915 

AUGSBURG  PUBLISHING  HOUSE 
MINNEAPOLIS,  MINN. 


COPYRIGHT,  1916,  BY 
AUGSBURG  PUBLISHING  HOUSE 

MINNEAPOLIS,  MINN. 


PREFACE. 

TN  preparing  this  edition  of  "Kongsemnerne,"  the  editors 
•^-  have  had  in  mind  the  needs  and  capacities  of  the  more 
advanced  classes  in  Norse.  As  the  language  does  not  present 
any  special  difficulties  in  diction  or  syntax,  the  drama  could 
be  read  quite  early  in  the  course.  But  because  of  its  historical 
background,  profound  thought,  and  symbolism,  one  can  well 
afford  to  reserve  the  study  of  this  masterpiece  for  the  latter 
part  of  the  course  whether  it  be  in  a  secondary  school  or  in 
college. 

As  a  fair  reading  knowledge  of  the  language  is  presupposed, 
the  introduction  and  the  greater  part  of  the  notes  are  given 
in  Norse.  The  aim  in  so  doing  is  primarily  to  encourage  and 
facilitate  the  use  of  the  language  in  the  class-room.  The 
vocabulary  includes  most  of  the  words  used  in  the  introduction, 
text,  and  notes.  It  has  not  been  thought  necessary  that  the 
vocabulary  should  be  complete,  as  the  student  is  expected  to 
have  acquired  previously  the  more  common  words  and  the  main 
principles  of  pronunciation  and  inflection. 

It  is  an  unpleasant  task  to  alter  the  form  of  a  classic,  even 
though  the  alterations  be  but  changes  in  spelling,  inflection,  and 
punctuation.  But  the  Norse  language  has  undergone  marked 
changes  in  the  last  fifty  years,  and  as  uniformity  in  the  language 
of  the  material  used  for  instruction  is  well  nigh  imperative,  the 
editors  have  thought  it  best  to  normalize  the  text  in  accordance 
with  the  usage  sanctioned  by  the  Royal  Resolution  of  1907, 
great  care  having  been  taken  not  to  do  violence  to  either  rhythm 
or  rhyme. 

The  editors  sincerely  wish  that  this  book  may  be  of  some 
service  in  the  study  of  Norse  language  and  literature. 

J.  A.  HOLVIK. 
January,   1915. 


2028979 


CONTENTS. 

PAGE 

1.  Indledning 9 

2.  "Kongsemnerne"    og   historien 9 

3.  Lift  om  dramatisk  digtning 30 

4.  Den  dramatiske  plan  i  "Kongsemnerne" 36 

5.  Sprog  og   stil   i   "Kongsemnerne" 43 

6.  "Kongsemnerne"   og   Ibsen 45 

7.  Stamtavle 50 

8.  "Kongsemnerne" 51 

9.  Notes 208 

10.  Vocabulary 219 


INDLEDNING 


A.     "Kongsemnerne"  og  historien. 

I. 
"KONGSEMNERNE"  SOM  HISTORISK  DRAMA. 

"l^"ONGSEMNERNE"  er  nok  fyrst  og  fremst  hvad  vi 
kalder  et  psykologisk  drama  eller  et  karakter-drama. 
Da  Ibsen  skrev  "Kongsemnerne",  bar  det  nemlig  ikke  vasret 
bans  egentlige  hensigt  eller  maal  at  stille  frem  til  beskuelse 
et  stykke  av  Norges-historien;  heller  ikke  at  gi  os  et  livagtig 
billede  av  Haakon  Haakonss0n,  Skule  Baardss0n,  bisp  Niko- 
las, og  de  mange  andre  personer  ban  bar  tegnet.  Han  bar 
gjort  begge  dele,  og  ban  bar  gjort  det  med  saa  stort  et  me- 
sterskap  at  bans  historiske  dramaer  —  og  ikke  mindst  "Kongs- 
emnerne" —  blev  epokegj0rende  paa  dette  omraade.  Naar  vi 
sitter  og  laeser  "Kongsemnerne",  synes  vi  det  er  som  om  vi  sat 
og  laeste  en  av  de  bedste  sagaer,  saa  egte  og  naturlig,  saa  saga- 
agtig  er  den  aand  og  tone  som  gaar  gjennem  det  hele.  Ikke 
bare  kjender  vi  igjen  bine  tiders  tankeliv  og  f01elsesliv,  blir 
likesom  deltagere  i  alle  de  kampe  og  brytninger  som  bin  tid 
var  saa  rik  paa,  og  tvinges  til  at  ta  parti  for  eller  mot  de  per- 
soner som  optraer;  men  ban  bar  forstaat  at  gj0re  disse  per- 
soners  sprog  og  stil  saa  skuffende  likt  sagaens  at  vi  naesterr 
glemmer  at  "Kongsemnerne"  er  skrevet  i  midten  av  det  19de 
aarhundrede  og  paa  norsk-dansk. 

Vistnok  bar  Ibsen  behandlet  det  historiske  stof  ganske  frit. 


1 0  INDLEDNING 

Hvad  personerne  angaar,  cr  nok  de  fleste  av  dem  under  Ibsens 
haand  blit  betydelig  st0rre  end  de  var.  Haakon  Haakonsspn 
f.  eks.  er  blit  saa  stor  at  alle  andre  tar  sig  ut  som  dverger  ved 
siden  av  ham.  Saa  stor  var  ban  nok  ikke.  Og  ban  besat  vel 
heller  ikke  et  saa  overlegent  klart  og  genialt  blik,  specielt  med 
hensyn  til  tidens  krav,  som  det  Ibsen  bar  utrustet  ham  med. 
Det  er  vel  ogsaa  Ibsen  som  bar  laant  ham  den  store  "kongs- 
tanke".  —  Skule  var  heller  ikke  if01ge  sagaen  nogen  saa  kom- 
plet  Iegemliggj0relse  av  tvil  og  skrupler  og  —  kan  vi  f0ie  til 
—  aerefrygt  for  "retten"  som  Ibsen  bar  gjort  ham  til.  Like- 
ledes  er  vel  ogsaa  Jatgeir  skald  og  ikke  mindst  alle  "Kongs- 
emnernes"  kvinder  blit  noksaa  meget  idealisert.  Og  bisp  Ni- 
kolas bar  maattet  finde  sig  i  at  staa  model  til  et  av  de  mest 
djaevelske  mennesker  som  nogen  gang  en  digterhaand  bar  teg- 
net.  Saa  ond  var  den  historiske  bisp  Nikolas  neppe.  —  Ogsaa 
med  hensyn  til  begivenheterne  bar  Ibsen  tat  det  frit.  Han 
har,  eftersom  ban  hadde  bruk  for  det,  omdigtet  og  tildigtet, 
og  trukket  flere  begivenheter  sammen  som  kronologisk  kan 
vaere  skilt  ved  flere  aar.  Som  f.  eks.  jernbyrden  (1218) 
og  kongevalget  (1223).1  —  Men  trods  al  denne  vilkaarlighet 
med  hensyn  til  stoffet  har  ban  nu  allikevel,  som  sagt,  evnet 
at  skape  et  historisk  drama  mere  tro  mot  sagatidens  aand, 
tone  og  farve  end  nogen  digter  f0r  ham  hadde  magtet.  "Det 
er  i  opfatningen  og  fremstillingen  av  den  nordiske  oldtid  at 
Ibsen  —  og  litt  senere  Bj0rnson  —  sastter  graenseskjel  i  lite- 
raturhistorien"  (H.  Jaeger). 

Og  netop  naar  ban  fik  behandle  det  historiske  stof  paa 
denne  maate,  kunde  ban  bruke  det  til  det  ban  egentlig  vilde: 
at  fremstille  sine  egne  tanker  og  ideer,  sine  egne  erfaringer 
og  oplevelser.  Historien  fra  denne  tid  (Iste  halvdel  av  det 
13de  aarh.)  saaledes  tillempet  har  altsaa,  kan  vi  si,  bare  vaeret 
det  springbret  hvorfra  ban  har  sprunget  over  i  sin  egen  tid  og 
sin  egen  aandelige  verden.  Han  har  brukt  de  mest  fremtrae- 
dende  perscner  i  "Kongsemnerne"  som  typer  paa  eller  legem- 
Iiggj0relsen  av  denne  eller  bin  ide  som  ban  hadde  trang  til  at 
gi  et  klart  og  anskuelig  uttryk.  (Det  naermere  herom  se  side  45.) 


INDLEDNING  1 1 

"Kongsemnerne"  kunde  saaledes  kanske  med  noget  utbytte 
lapses  bare  som  et  psykologisk  drama  —  uten  hensyn  til  det 
historiske.  Men  av  det  som  ovenfor  er  sagt,  vil  det  vel  frem- 
gaa  at  man  ogsaa  med  noget  utbytte  kunde  laese  "Kongsem- 
nerne" bare  som  historisk  drama.  For,  som  allerede  antydet: 
han  har  ikke  git  os  noget  vraengebillede  hverken  av  personerne 
eller  av  det  tidsrum  det  her  gjaelder.  I  sine  grundtraek  var 
personerne  som  han  har  skildret  dem;  han  har  bare  gjort  dem 
st0rre,  rikere,  mere  betydelige,  mere  skj0nne  —  eller  stygge 
—  end  de  var.  Og  likedan  med  tidsrummet  i  det  hele.  Han 
har  git  os  et  sandt  og  tradfende  billede  av  denne  tids  karakter, 
hvor  meget  han  end  har  stelt  med  de  forskjellige  begiven- 
heter  efter  eget  tykke.2  Ogsaa  det  han  har  lagt  ind  av  eget 
fabrikat,  kunde  vseret  sandt.  Det  passer  til  tiden. 

Men  saa  vil  det  nu  vaere  let  at  skj^nne  at  det  fulde  utbytte 
av  studiet  av  "Kongsemnerne"  faar  vi  f0rst  naar  vi  studerer 
det  baade  som  et  historisk  og  som  et  psykologisk  drama. 

For  at  kunne  studere  "Kongsemnerne"  som  et  historisk 
drama  forutsaettes  der  selvf01gelig  noget  kjendskap  til  Norges- 
historien,  og  specielt  er  der  en  side  ved  denne  historic  vi  tra?n- 
ger  at  ha  nogen  greie  paa,  nemlig  hvad  det  norske  kongedpmme* 
var  for  noget,  og  dette  konged0mmes  historic.  For:  1)  Kon- 
ged0mmets  historic  er  likesom  det  centrale  i  hele  sagatidens 
historic.  Det  staar  "som  midtpunktet  for  folkets  aandelige  og 
politiske  liv.  Op  gjennem  middelalderen  (sagatiden)  og  nyere 
tid  kom  konged0mmets  historic  og  rikets  historic  i  vigtige 
henseender  til  at  falde  sammen:  Tilbakegang  for  konged0m- 
met  betydde  op!0sning  og  vanmagt  for  selve  staten,  konged0m- 
mets  fremgang  blev  hele  nationens  aere  og  storhet".  (Osc. 
Alb.  Johnson.)  —  2)  Det  er  netop  det  norske  konged0mme 
vi  paa  saa  mange  maater  faar  med  at  gj0re  under  studiet  av 
"Kongsemnerne". 


12  INDLEDNING 

II. 

DET  NORSKE   KONGED0MME. 
i.    Det  norske  konged^mme  f0r  Harald  Haarfagre. 

De  gamle  smaakonger  eller  fylkeskonger  hadde  liten  magt 
og  myndighet.  Kongen  var  i  forhold  til  de  andre  h0vdinger 
inden  fylket  naermest  at  betragte  som  den  f0rste  blandt  like- 
ma?nd  (primus  inter  pares).  Fremfor  alt  var  han  fylkets  over- 
anf0rer  i  krig.  Hermed  kunde  han  ogsaa  i  somme  fylker  for- 
binde  gode-  (uttalt:  gaade)  eller  presteva?rdigheten.  Men 
kongsnavnet  gav  ham  gjerne  en  anseelse  og  betydning  som  var 
langt  st0rre  end  bans  formelle  magt  eller  myndighet. 

Kongens  magt  var  arvelig,  og  alle  bans  s0nner  hadde  like 
stor  ret  til  tronen.  Konged0mmet  blev  betragtet  som  en 
"odel",  en  privateiendom,  og  tilh0rte  den  eet  i  hvis  besiddelse 
det  nu  engang  var  kommet.  Det  var  med  kongen  og  konge- 
d0mmet  som  med  en  odelsbonde  og  hans  odelsgaard.  Odels- 
bonden  eide  sin  gaard  med  den  mest  uindskraenkede  ret;  men 
gaarden  maatte  gaa  i  arv  til  hans  s0nner,  og  alle  s0nnerne 
hadde  like  stor  arveret.  —  Efterlot  en  konge  sig  flere  s0nner, 
avgjorde  fylkestinget  hvem  av  disse  der  skulde  ha  fortrinnet, 
og  der  blev  ingen  forskjel  gjort  paa  egte  og  uegte  f0dsel.  — 

2.    Harald  Haarfagre  gj0r  Norge  til  ett  rike. 

Saa  kom  Harald  Haarfagre,  og  de  31  fylker  eller  smaa- 
riker  hvori  Norge  hittil  hadde  vaeret  delt,  gj0r  han  til  ett  rike. 
Han  skaper  kongeriket  Norge.  Like  overfor  de  to  andre  kon- 
geriker  i  Norden,  som  alt  laenge  bar  vzeret  samlet,  det  danske 
og  det  svenske  kongerike,  stiller  han  nu  et  tredje:  det  norske 
kongerike. 

Dette  var  noget  nyt,  og  det  var  selvf01gelig  i  flere  hen- 
seender  et  voldsomt  brud  med  det  som  hittil  hadde  gja?ldt  som 
ret  og  orden  i  Norge.  Idet  Harald  gjorde  sig  selv  til  ene- 
konge,  tok  han  altsaa  konged0mmet  fra  hver  og  en  av  de 
31  smaakonger  som  hittil  hadde  sittet  inde  med  det  —  hver  i 


INDLEDNING  13 

sit  lille  rike.  Disse  smaakonger  fik  nu  finde  sig  i  enten  at  bli 
Haralds  lendermaend  eller  ogsaa  forlate  landet.  Men  Ha- 
rald  gjorde  sig  ikke  bare  til  enekonge,  men  ogsaa  til  eneveeldig 
konge.  Han  tilegnet  sig  al  magt,  ret  til  at  styre  og  regjere 
efter  egen  vilje. 

Som  vi  let  kan  skj^nne,  maatte  dette  falde  meget  haardt 
for  Norges  mange  og  selvraadige  stormaend,  som  hittil  ikke 
hadde  vaeret  vante  med  at  b0ie  sig  for  nogen  mand  uten  for 
saa  vidt  som  de  selv  hadde  bestemt  hvor  stor  magt  denne 
mand  skulde  ha.  Og  isaer  fandt  de  det  utaalelig  at  Harald 
Haarfagre  tiltok  sig  ret  til  at  lasgge  skat  paa  jorden.  Skat 
paa  odelsgaarden!  Det  var  noget  en  odelsbonde  aldrig  hadde 
h0rt  om.  Og  det  var  mere  end  mange  av  dem  vilde  taale. 
De  vilde  ikke  vasre  kongens  "leilasndinger"  (tenants).  F0r 
vilde  de  r^mme  land  og  rike  og  s0ke  sig  et  nyt  hjem  i  frem- 
med  land.  Og  rnange  gjorde  det  —  isaer  fra  de  tre  sydvestlige 
fylker,  som  paa  den  tid  stod  hjziiest  baade  i  ytre  magt  og  i 
kultur:  Hordaland,  Rogaland,  og  Agder.  Men  utenom  disse 
tre  fylker  blev  vistnok  de  fleste  av  stormaendene  igjen.  Ha- 
rald var  nu  engang  konge  —  vistnok  bare  med  den  sterkeres 
ret;  men  denne  "ret"  betydde  meget  i  de  dage;  seieren  gjaldt 
som  en  gudsdom.  Saa  man  fik  finde  sig  i  det.  Men  kamp 
mellem  det  norske  konged0mme  og  de  norske  stormasnd  blir 
det  helt  fra  nu  av  og  like  til  slaget  paa  Stiklestad  (1030),  og 
denne  kamp  blir  netop  det  ledende  traek  i  hele  Norges  historic 
i  dette  tidsrum. 

Det  norske  konged^mme  slikt  som  det  nu  var  blit  grund- 
lagt  av  Harald  Haarfagre,  stillet  for  det  f0rste  to  krav: 
Norge  skal  vaere  ett  rike,  og  det  skal  vaere  arvelig  i  Harald 
Haarfagres  aet.  Men  av  disse  to  principper  fulgte  med  n0d- 
vendighet  et  tredje  og  meget  vigtig  princip:  Norge  skal  vaere 
selvstasndig;  for  hverken  enhetsprincippet  eller  arveprincippet 
kunde  haevdes  uten  at  selvstaendigheten  blev  hsevdet.  Og  for 
at  haevde  snart  det  ene,  snart  det  andet  av  disse  tre  princip- 
per, men  heist  alle  tre  paa  en  gang,  er  det  at  det  norske  kon- 
ged0mme  faar  denne  lange,  tunge  kamp  med  stormandsvaeldet.4 


14  INDLEDNING 

Det  lyktes  for  Harald  at  haevde  alle  tre  principper.  Det 
kunde  nok  synes  som  om  ban  selv  gav  avkald  netop  paa  det 
princip  ban  hadde  kjasmpet  mest  for:  enhetsprincippet.  Sa- 
gaen  fortasller  nemlig  at  da  Harald  var  70  aar  gammel,  alt- 
saa  i  920,  sammenkaldte  han  sine  mange  og  ustyrlige  sinner 
til  et  m0te  paa  Oplandene,5  og  her  gav  han  dem  alle  —  egte 
eller  uegte  —  kongenavn  og  hver  sin  del  av  riket.  Selv  vilde 
han  vaere  "overkonge",  og  efter  ham  skulde  Erik  Blod0kse, 
hans  yndlingss0n,  vaere  det.  Der  blev  altsaa  igjen  mange 
konger  i  Norge;  men  det  var  uundgaaelig  paa  grund  av  arve- 
princippet,  et  princip  som  var  saa  rotfaestet  at  det  vistnok  ikke 
faldt  hverken  Harald  eller  nogen  anden  ind  at  det  kunde 
gj0res  anderledes.  —  Men  dette  med  "overkonge"  var  noget 
nyt,  og  dette  nye  fandt  han  paa  netop  for  at  bevare  enheten. 

Men  vi  kan  nu  godt  forstaa  at  denne  ordning  med  de  mange 
underkonger  og  denne  ene  "overkonge"  let  kunde  bli  en  kilde 
til  ende!0s  og  bitter  strid,  og  det  blev  den  nu  ogsaa,  som  vi 
senere  skal  se.  Men  det  kunde  nu  egentlig  ikke  Harald 
hjaelpe  for.  Han  gjorde  vistnok  det  eneste  som  var  mulig 
naar  han  baade  skulde  bevare  rikets  enhet  og  tillike  haevde 
det  gamle  arveprincip. 

3.    Det  norske  konged0mme  fra  Erik  Blodpkse  (930) 
til  slaget  paa  Stiklestad  (1030). 

Forholdsvis  let  hadde  Harald  kunnet  hasvde  sig  baade  like 
overfor  stormasndene  og  i  de  sidste  10  aar  som  overkonge  like 
overfor  sine  sinner.  Men  hvad  der  hadde  vasret  let  for  Ha- 
rald med  hans  masgtige  personlighet,  hans  evne  til  at  styre, 
og  hans  rundhaandethet,  det  blev  umulig  for  hans  s0n  Erik. 
Som  haermand  var  Erik  kanske  likesaa  stor  som  sin  far;  men 
som  styrer  eller  konge  dugde  han  ikke.  Han  var  desuten 
haard  og  grusom,  og  lot  sig  lede  av  sin  fagre,  men  onde  dron- 
ning,  Gunhild,  som  var  meget  vaerre  end  han.  Hans  br0dre 
vilde  ikke  gjerne  staa  under  ham,  og  Erik  draspte  da  Here  av 
dem,  og  Gunhild  egget  ham  til  at  draepe  allesammen.  Han 
kraenket  ogsaa  flere  av  de  andre  stormasnd  i  landet. 


INDLEDNING  1 5 

Man  kan  saaledes  ikke  undre  sig  over  at  misn0ien  blev 
stor,  og  at  stormaendene  grep  den  f0rste  den  bedste  leilighet 
til  reaktion.  Man  fik  Haakon,  Haralds  yngste  s0n,  som 
var  blit  opfostret  hos  kong  Adelstein  i  England,  og  som  derfor 
i  historien  er  kjendt  under  navnet  Haakon  Adelsteinsfostre, 
til  at  komme  hjem  fra  England,  og  Sigurd  Lade-jarl,6  som 
vistnok  da  var  den  masgtigste  av  alle  de  norske  stormaend, 
f0rte  hans  sak  saa  godt  at  ban  uten  vanskelighet  blev  hyldet 
som  konge,  f0rst  i  Nidaros7  og  siden  rundt  om  i  hele  landet. 
Erik  og  Gunhild  maatte  da  med  sine  otte  s0nner  flygte  ut  av 
landet. 

Haakon  kom  altsaa  paa  tronen  ved  stormaendenes  hjaelp. 
Det  var  derfor  naturlig  at  stormaendene  s0rget  for  at  Haakon 
ikke  fik  den  samme  magt  som  hans  far  hadde  tiltat  sig.  Vistnok 
fik  ban  betydelig  flere  og  st0rre  rettigheter  end  de  gamle 
smaakonger  hadde  hat;  men  disse  rettigheter  hadde  stormaen- 
dene frivillig  gaat  ind  paa.  F0rst  og  fremst  maatte  Haakon 
opgi  retten  til  paa  egen  haand  at  ilaegge  b0nderne  skat.  "Han 
gav  b0nderne  deres  odel  tilbake",  heter  det  i  sagaen.  Skat  fik 
ban  vistnok,  men  if01ge  overenskomst  med  stormaendene. 
Saa  med  enevasldets  dage  var  det  altsaa  forbi.  Men  hvad 
konged0mmet  saaledes  hadde  tapt  i  magt,  vandt  det  igjen  ved 
at  det  fra  nu  av  fik  mere  rot  i  folkets  anerkjendelse  og  yndest. 

Haakon  styrte  i  mange  aar,  og  styrte  godt,  hvorfor  ban 
fik  tilnavnet  "den  gode".  Men  Erikss0nnerne,  eller  Gunhilds- 
s0nnerne,  som  de  gjerne  kaldes,  satte  sig  om  en  tid  i  bevas- 
gelse  for  at  gj0re  det  av  med  Haakon  og  komme  i  besiddelse 
av  sin  arv,  og  de  fik  hjaelp  av  danekongen.  Haakon  greide 
sig  imidlertid  godt  i  to  slag.  Det  tredje  og  sidste  slag  stod 
paa  0en  Stord,8  og  her  faldt  Haakon  (961).  F0r  sin  d0d 
gav  ban  hele  Norge  til  dem  av  Gunhildss0nnerne  som  endnu 
var  i  live,  og  Harald  Graafeld,  den  aeldste,  skulde  vsere  over- 
konge. 

Harald  Graafeld  eg  hans  br0dre  blev  nu  konger  i  Norge, 
men  under  dansk  overh0ihet  som  10n  for  at  danekongen  hadde 
hjulpet  dem  i  kampen  mot  Haakon.  Norges  selvstaendighet  blir 
altsaa  ved  denne  leilighet  ofret. 


16  INDLEDNING 

Men  det  var  nu  isaer  Gunhild  som  fik  raa,  og  hendes  s0n- 
ner  og  deres  regjering  blev  snart  almindelig  forhatt.  Da  de 
nu  var  ukloke  nok  til  at  braende  den  maegtige  Sigurd  Lade-jarl 
inde,  flygtet  Sigurds  s0n,  den  siden  saa  bekjendte  Haakon 
Lade-jarl,  ned  til  Danmark  og  fik  danekongen,  Harald  Blaa- 
tand,  til  at  lokke  Harald  Graafeld  ned  til  Danmark,  hvor 
ban  blev  draept.  Gunhild  og  hendes  to  gjenlevende  sinner 
maatte  for  anden  gang  gaa  i  landflygtighet. 

Danekongen  og  Haakon  drog  saa  til  Norge  og  m0tte  liten 
eller  ingen  motstand.  De  delte  nu  landet  mellem  sig,  og  dane- 
kongen lot  sin  del  styre  ved  underkonger;  men  baade  Haakon 
og  disse  underkonger  skulde  betale  danekongen  skat.  Og  nu 
saa  det  for  alvor  ilde  ut  for  Harald  Haarfagres  verk:  Norge 
var  under  dansk  overh0ihet,  var  splittet,  og  var  ute  av  Haar- 
fagre-aetten.  "Faktisk  var  den  politiske  tilstand  som  den 
hadde  vaeret  f0r  Harald  Haarfagre." 

Da  Haakon  jarl  hadde  vundet  over  jomsvikingerne9  i  sla- 
get  ved  Hj0rungavaag  (986),  styrte  ban  over  sin  del  av  landet 
som  selvstasndig  fyrste  belt  til  995.  Men  saa  optraer  Olav 
Tryggvess0n,  den  mand  som  bar  aeren  av  at  ha  gjenreist 
det  norske  konged0mme.  Og  ikke  bare  gjenreist  det,  men 
ogsaa  styrket  det.  Olav  var  fremfor  alle  andre  som  den 
norske  saga  gir  frasagn  om,  nordmaendenes  ideal  av  en  mand, 
og  ved  denne  sin  glimrende  personlighet  kastet  ban  ny  glans 
over  konged0mmet.  Og  som  den  der  gik  i  spidsen  med  at  ind- 
f0re  kristendommen,  gjorde  ban  konged0mmet  til  kristendom- 
mens  repraesentant.  Og  det  betydde  meget.  Konged0mmet 
hadde  like  fra  f0rst  av  vaeret  demokratisk,  reprzesentant  for 
det  hele  folk  like  overfor  aristokratiet  eller  stormandsvaeldet. 
Fra  nu  av  blev  det  ogsaa  repraesentant  for  en  ny,  seirende 
aandsmagt  like  overfor  det  gamle,  utlevde,  og  svindende  heden- 
skap.  Han  gav  altsaa  konged0mmet  et  nyt,  aandelig  grund- 
lag.  —  Olav  Tryggvess0n  var  sterk,  og  ban  brukte  den  "ster- 
keres  ret"  mere  end  nogen  konge  f0r  ham  siden  Harald  Haar- 
fagres dage.  Han  gik  ogsaa  meget  grusomt  frem  ved  ind- 
f0relsen  av  kristendommen.  Men  av  en  mand  som  Olav 
kunde  man  i  de  dage  taale  naesten  hvad  det  skulde  vasre. 


INDLEDNING  17 

Trods  alt  har  der  vistnok  aldrig  i  Norge  vaeret  en  konge  saa 
almindelig  avholdt  som  netop  Olav  Tryggvess0n.  Derfor 
voldte  Olavs  fald  i  slaget  ved  Svolder10  (1000)  almindelig 
landesorg  i  Norge. 

Seierherrerne  ved  Svolder:  sveakongen,  danekongen,  og 
Erik  jarl,  s0n  efter  Haakon  jarl,  delte  nu  Norge  mellem  sig. 
Vistnok  lot  de  to  utenlandske  konger  sine  dele  styre  av  Erik 
og  hans  bror,  Svein;  men  allikevel:  Harald  Haarfagres  verk 
syntes  atter  at  vaere  "en  saga  blot".  —  Saa  optraer  i  1015 
after  en  aetling  av  Harald  Haarfagre,  Olav  Haraldss0n.  Og 
snart  skulde  det  vise  sig  hvilket  sterkt  tak  alle  de  tre  princip- 
per  Harald  Haarfagre  hadde  kjaempet  for,  hadde  faat  paa  det 
norske  folk.  Paa  mindre  end  ett  aar  var  Olav,  praktisk  talt, 
konge  over  hele  Norge%  Det  norske  konged0mme  var  atter 
gjenreist.  Og  under  Olav  skulde  det  da  ogsaa  klart  vise  sig 
hvad  det  norske  konged0mme  nu  var  for  noget.  Under  hele 
sin  regjering  hadde  Olav  egentlig  bare  disse  to  saker  paa  sit 
program:  alle  skal  lyde  loven,  storfolk  saa  vel  som  smaafolk, 
og  alle  skal  vasre  kristne,  ikke  bare  offentlig,  men  ogsaa  privat. 
Men  intet  kunde  vaere  stormasndene  mere  usmakelig  end  saa- 
ledes  at  bli  hemmet  i  hvad  man  ansaa  for  sin  personlige  fri- 
het.  De  la  Olav  for  hat,  og  de  st0rste  og  maegtigste  av  dem 
gik  over  til  den  dansk-engelske  konge,  Knut  den  maegtige.  Den 
endelige  fylge  blev  slaget  paa  Stiklestad. 

4.   Fra  slaget  paa  Stiklestad  (1030)  til  Sigurd  Jorsal- 
farers  d0d  (1130). 

Med  slaget  paa  Stiklestad11  er  vi  kommet  til  klimaksen  eller 
vendepunktet  i  hele  sagatidens  historic.  Stiklestad-slaget  er 
paa  en  og  samme  tid  det  mest  tragiske  nederlag  og  den  her- 
ligste  seier  som  norsk  saga  kjender.  Ved  sit  nederlag  og  sin 
d0d  vandt  Olav  seier  for  sin  sak.  Allerede  fyfr  slaget  set  vi 
at  lederne  for  den  fiendtlige  haer  hadde  en  dunkel  f01else  av 
at  de  egentlig  kjaempet  mot  en  god  mand  og  en  retfaerdig  sak. 
Der  var  nemlig  ingen  av  dem  som  vilde  vaere  anf^rer  i  sla- 
get Og  den  fuldstaendige  seier  de  vandt,  synes  bare  at  ha 


1 8  INDLEDNING 

gjort  denne  f01else  saa  meget  klarere  og  sterkere.  Og  da  nu 
Knut  —  stik  imot  sine  10fter  til  de  norske  storma?nd  —  ind- 
satte  sin  s0n,  Svein,  til  konge,  og  denne  Svein  regjerte  meget 
ufornuftig  og  likesom  beint  fram  la  an  paa  at  kraenke  nord- 
maendene,  grep  denne  f01else  saa  masgtig  og  saa  hurtig  alles 
sind  at  man  allerede  inden  et  aar  fik  Olav  oph0iet  til  helgen. 
Hermed  hadde  man  jo  i  virkeligheten  erklaert  at  Hellig  Olavs 
sak  var  Guds  sak,  og  hermed  hadde  Hellig  Olavs  sak  seiret. 
Kristendommen  bar  seiret  over  hedenskapet,  og  kongedprnmet 
over  stormandsv&ldet. 

I  1035  blir  Svein  jaget  ut  av  landet,  og  Magnus  den  gode 
sat  paa  tronen.  Men  Magnus  den  gode  er  Hellig  Olavs 
s0n,  og  dermed  er  Haarfagre-aetten  atter  kommet  til  sin  ret. 
Og  fra  nu  av  gaar  konged0mmet  ikke.helt  ut  av  denne  aet  f0r 
der  i  1319  ikke  er  flere  igjen  av  disse  "ervingar  dyre".  —  Og 
stormaendenes  kamp  mot  konged0mmet  er  det  ogsaa  forbi  med. 
Ikke  mot,  men  gjennem  kongen  kan  stormasndene  fra  nu  av  ha 
noget  haap  om  at  komme  til  magt  og  indflydelse  igjen. 

For  saa  vidt  som  der  i  det  f01gende  hundredaar  (1035 — 
1130)  er  nogen  indbyrdes  kamp  i  landet,  er  det  ikke  mellem 
kongen  og  stormaendene,  men  mellem  konger  som  regjerer 
samtidig.  Saaledes  var  der  rivninger  mellem  Magnus  den 
gode  og  hans  farbror,  Harald  Haardraade;  likeledes  mellem 
Magnus  Barfot  og  hans  s0skendebarn,  Haakon  Magnuss0n. 
Endnu  vaerre  saa  det  ut  under  Magnus  Barfots  s0nner,  0istein 
og  Sigurd  Jorsalfarer.  0istein  var  imidlertid  en  saa  aedel  og 
fredsasl  mand  at  det  aldrig  kom  til  likefrem  krig. 

5.    Fra   Sigurd   Jorsalfarers    d0d    (1130)    til    Sverres 
optraeden  (1177). 

Men  ved  Sigurd  Jorsalfarers  d0d  begynder  det  lange  tids- 
rum  i  Norges  historic  som  man  kalder  "Borgerkrigene",  og 
hvis  sidste  optrin  netop  er  Skule  Baardss0ns  d0d  (1240).  Og- 
saa nu  er  det  stormzendene  som  voider  ugreien,  og  hvorledes 
de  nu  gaar  til  verks,  skal  vi  snart  se. 

Sigurd  Jorsalfarer   hadde   kun   en   s0n,    Magnus,    og    andre 


INDLEDNING  1 9 

konges0nner  visste  man  ikke  om.  Men  kort  f0r  Sigurds  d0d 
kom  en  ung  mand  fra  Irland  hjem  til  Norge,  som  hette  Ha- 
rald  Gille.  Han  utgav  sig  for  at  vaere  en  s0n  av  Magnus 
Barfot  med  en  irsk  kvinde.  Han  godtgjorde  sin  ret  ved  jern- 
byrd,  og  Sigurd  anerkjendte  ham  som  sin  bror,  men  tok  det 
10fte  av  ham  at  han  ikke  skulde  gj0re  krav  paa  kongsnavn  saa- 
laenge  han  selv  (Sigurd)  eller  hans  s0n,  Magnus,  levde. 
Men  neppe  var  Sigurd  d0d  og  Magnus  (Blinde)  kommet  paa 
tronen  f0r  et  parti  blandt  stormaendene  satte  igjennem  at  ogsaa 
Harald  skulde  vasre  konge.  Og  hermed  begynder  lender- 
mandsvtfldet. 

Men  hvad  er  saa  forskjellen  mellem  dette  lendermands- 
vaelde  og  det  gamle  stormandsvaelde?  En  "lendermand"  vil 
si:  en  mand  som  har  faat  "land"  eller  jord  av  kongen  paa  den 
betingelse  at  han  skal  yde  kongen  visse  tjenester:  indkraeve 
skatten  i  sit  distrikt,  hjaelpe  kongen  i  krig  med  saa  og  saa 
mange  intend  osv.  Det  var  Harald  Haarfagre  som  fandt 
paa  denne  ordning.  Da  han  hadde  vundet  hele  Norge,  gjorde 
han  saa  mange  som  mulig  av  de  gamle  stormasnd  (herser,  jar- 
ler,  smaakonger)  til  sine  lendermaend.  Han  gjorde  dem  alt- 
saa  til  sine  embedsmaend.  Men  disse  lendermaend  satte  mere 
pris  paa  at  vaere  hvad  de  hadde  vaeret  f0r:  selvstaendige  bon- 
deh0vdinger.  De  vilde  raa  sig  selv,  og  derfor  var  det  at  de 
saa  ofte  kom  i  strid  med  kongen.  Dette  var  det  gamle  stor- 
mandsvaslde,  og  det  var  altsaa  det  stormandsvaelde  som  det 
blev  slut  med  efter  slaget  paa  Stiklestad.  Men  efter  Sigurd 
Jorsalfarers  d0d  er  det  netop  som  lendermand,  som  kongens 
tjenere,  de  s0ker  at  faa  sin  gamle  magt  igjen.  Og  jo  svakere 
kongen  var,  og  jo  mere  han  traengte  til  lendermaendenes  hjaelp, 
des  mere  magt  kunde  disse  faa.  Og  var  der  saa  attpaa  flere 
konger  som  slos  med  hverandre  om  magten,  gjaldt  det  for 
hver  av  dem  at  faa  saa  mange  lendermaend  til  sig  som  mulig, 
og  lendermasndene  flokket  sig  gjerne  om  den  som  gav  dem 
mest  magt  og  indflydelse. 

Harald  Gille  var  svak  og  "lot  sine  maend  raa  med  sig  i  alt 
hvad  de  vilde".  De  fleste  lendermaend  flokket  sig  derfor  om 
ham.  Men  hans  regjering  blev  allikevel  kort.  Magnus  blev 


20  INDLEDNING 

om  nogen  faa  aar  fanget  av  Harald,  avsat  og  blindet  (derfor 
kaldt  Magnus  Blinde).  Men  saa  dukker  der  op  en  hittil 
ukjendt  s0n  av  Magnus  Barfot.  Det  var  Sigurd  Slembe. 
Denne  Sigurd  var  en  baade  til  legeme  og  sjael  ualmindelig 
utrustet  mand,  og  stormaendene  satte  sig  derfor  av  al  magt 
imot  at  ban  skulde  bli  anerkjendt  som  konges0n.  Saa  blev 
Harald  Gille  draept  av  Sigurd  Slembe12  (1136).  Men  Ha- 
rald efterlot  sig  tre  sinner,  allesammen  barn  mellem  to  og 
seks  aar,  og  stormasndene  flokker  sig  alle  som  en  om  disse 
barnekonger.  Sigurd  Slembe  gj0r  nu  faelles  sak  med  Magnus 
Blinde,  som  efter  sit  nederlag  hadde  levd  som  munk  i  Nidar- 
holms13  kloster;  men  i  slaget  ved  Holmengraa,14  h0sten  1139, 
fik  stormaendene  ryddet  begge  disse  fiender  av  veien. 

Som  formyndere  for  disse  barnekonger:  0istein,  Sigurd 
Mund,  og  Inge  Krokryg,  kan  nu  stormaendene  skalte  og  valte15 
som  de  vil,  og  da  kongerne  blir  myndige,  ligger  de  for  det  me- 
ste  i  strid  med  hverandre,  og  alter  viste  det  sig  at  den  svakeste 
fik  de  fleste  stormaend  ved  sin  side.  Dette  var  Inge  Krok- 
ryg, en  viljesvak  og  helse!0s  mand,  og  blandt  de  mange  stor- 
maend som  flokket  sig  om  ham,  var  ogsaa  den  dygtige  og  maeg- 
tige  Erling  Skakke  fra  S0ndhordland.10  I  1155  falder  Sigurd 
Mund,  og  0istein  i  1157;  men  de  lendermaend  som  bar  fulgt 
dem,  vil  ikke  gaa  over  til  Inge.  De  opstiller  Sigurd  Munds 
s0n,  Haakon  Herdebred,  til  konge;  kampen  holdtes  gaaende  til 
1161.  Da  faldt  Inge. 

Nu  blir  det  sp0rsmaal  om  Inges  maend  vil  gaa  over  til  Haa- 
kon Herdebred.  Men  nei,  det  vil  de  nok  ikke.  F0r  vil  de 
hylde  en  som  ikke  er  kongef0dt.  Erling  Skakke  var  gift  med 
Sigurd  Jorsalfarers  datter,  Kristina,  og  hadde  med  hende  s0n- 
nen  Magnus,  som  nu  er  fern  aar  gammel.  Av  kongelig  aet 
er  ban  altsaa,  men  ikke  paa  mandslinjen,  og  bar  saaledes  ikke 
arveret  til  tronen.  Allikevel  blir  han  tat  til  konge  av  hele 
Inges  parti.  Aaret  efter,  1162,  blir  Haakon  Herdebred  over- 
vundet  og  draept.  Samme  skjaebne  m0ter  kort  efter  en  anden 
s0n  av  Sigurd  Mund,  Sigurd  Markusfostre,  som  man  hadde 
stillet  op  mot  Magnus  Erlingss0n. 

Men  skj^nt   nu   Erling  hadde   ryddet  vaek    alle   som   vilde 


INDLEDNING  2 1 

staenge  veien  for  bans  s0n,  f01te  ban  dog  at  det  ikke  var  rigtig 
som  det  skulde  vaere,  at  bans  s0n  ikke  var  kongef0dt.  For 
at  raa  hot17  paa  denne  mangel  s0kte  ban  st0tte  bos  kirken. 
Paa  et  riksm0te  i  Bergen  (1163)  fik  ban  rikets  geistlige  og 
verdslige  stormaend  til  at  enes  om  en  ny  arveffilgelov,  If01ge 
denne  lov  skulde  konged0mmet  berefter  vaere  udelelig;  aeldste 
egtef0dte  konges0n  skulde  arve  det  hele,  medmindre  "ondskap 
og  uvet"  gjorde  ham  uskikket.  I  saa  fald  skulde  naermeste 
gtef0dte  slegtning,  ogsaa  gjennem  kvindeled,  vaere  arveberet- 
tiget.  Men  i  ethvert  fald  skulde  et  utvalg  av  rikets  geistlige 
og  verdslige  stormaend,  med  erkebispen  i  spidsen,  avgj0re  om 
den  arveberettigede  var  vaerdig  til  at  baere  kronen.  Norge 
blev  saaledes  i  virkeligheten  et  valgrike,  og  det  blev  stormaen- 
dene,  og  f0rst  og  fremst  de  geistlige  stormaend,  som  nu  fik 
ret  til  'at  avgj0re  hvem  som  skulde  vaere  konge.  Hemmelig 
tok  endog  Magnus,  for  sig  og  sine  efterf01gere,  landet  i  len18 
av  Hellig  Olav,  "Norges  evige  konge".  Derpaa  blev  Mag- 
nus salvet  og  kronet  av  erkebispen,  hvilket  ogsaa  var  noget 
belt  nyt. 

Fra  nu  av  er  Magnus  Erlingss0n  i  udelt  besiddelse  av  mag- 
ten  belt  til  1177.  Der  reiste  sig  vistnok  den  ene  flok  efter  den 
anden  mot  ham ;  men  Erling  slaar  dem  allesammen  uten  stor 
vanskelighet.  Den  sidste  flok  ban  spraengte,  var  birkebeinerne, 
en  flok  av  lavaettede  og  fattige,  men  djerve  og  haardf0re  maend, 
som  hadde  faat  0istein  M0ila,  en  s0n  efter  0istein  Haralds- 
s0n,  hyldet  som  konge.  I  slaget  paa  Re19  1177  faldt  baade 
0istein  M0ila  og  en  stor  del  af  birkebeinerne,  og  resten  tok 
flugten.  Birkebein-navnet  hadde  hittil  gjaeldt  som  et  0kenavn; 
de  var  fattige  folk,  og  naar  de  hadde  slitt  ut  sine  sko,  maatte 
de  spsende  birkebark  om  benene.  Men  de  skulde  snart  faa 
sig  en  anf0rer  som  gjorde  det  til  en  aere  at  bete  birkebein. 
Denne  anf0rer  var  Sverre. 


22  INDLEDNING 

6.    Fra  Svcrres  optraeden  (1177)  til  Inge  Baardss^ns 
d0d  (1217). 

Sverre  Sigurdss0n  blev  fostret  hos  bispen  paa  Fasr0erne20 
og  oplaert  til  prest.  Men  saa  fortalte  hans  mor  ham  at  han 
var  s0n  til  kong  Sigurd  Mund,  og  fra  nu  av  blev  det  hans 
maal  at  "kuldkaste  forfatningen  av  1163,  knuse  lendermands- 
vasldet,  og  f0re  utviklingen  tilbake  til  det  gamle,  av  Olav  den 
hellige  optrukne  monarkiske  spor".  Og  det  skulde  ogsaa 
lykkes  ham,  om  kun  efter  en  naesten  utrolig  anstrengelse  og 
kamp. 

Han  kom  1177  til  Norge,  finder  at  alle  der  er  tilfredse  med 
Magnus  Erlingss0n  og  hans  regjering,  og  reiser  saa  mismodig 
paa  et  bes0k  til  sin  sister,  Cecilie,  i  Vermeland.21  Der  traef- 
fer  han  den  lille  rest  av  birkebeiner  som  endnu  var  til,  70  i  tal- 
let,  klaedes!0se,  vaaben!0se,  og  syke,  somme  av  dem.  De  tvang 
Sverre  til  at  bli  deres  anf0rer.  De  drar  da  langs  gra?nsen 
gjennem  Dalarne  og  Jemteland,22  og  flere  slutter  sig  til  dem. 
Saa  kommer  de  til  Nidaros,  og  tr0nderne  maa  paa  0reting23 
hylde  Sverre  som  konge.  Men  da  Sverre  faar  h0re  at  Erling 
og  Magnus  naermer  sig,  maa  han  flygte  med  sine  birkebeiner, 
og  fra  nu  av  blir  han  jaget  som  et  vildt  dyr  landet  rundt  i  hele 
to  aar.  Men  han  gir  ikke  op.  Tallet  paa  birkebeinerne  blir 
stadig  st0rre  og  st0rre,  og  Sverre  forstaar  sig  paa  at  gj0re 
gode  soldater  av  dem.  Saa  endelig  vaager  han  sig  til  at  m0te 
Erling  og  Magnus  i  slaget  paa  Kalvskindet  (ved  Nidaros) 
1179,  og  her  f alder  Erling  Skakke,  som  nu  i  omtrent  tyve  aar 
i  virkeligheten  hadde  vaeret  Norges  styrer. 

Fra  nu  av  vandt  Sverre  over  Magnus  hver  gang  de  m0ttes, 
og  Magnus's  masnd  fik  0kenavnet  "heklungerne".  For  sidste 
gang  m0ttes  Magnus  og  Sverre  i  det  blodige  sj0slag  ved  Fim- 
reite  i  Sognefjorden  1184,  og  skj0nt  Magnus  hadde  flere  baade 
folk  og  skibe  end  Sverre,  endte  dog  slaget  med  at  Magnus 
faldt  og  med  ham  mange  av  Norges  gjasveste  stormaend. 
Sverre  er  nu  enekonge. 

Men  borgerkrigen  er  nok  ikke  endt  dermed.  Det  ene  parti 
reiser  sig  mot  ham  efter  det  andet,  og  attpaa  kommer  Sverre 


INDLEDNING  23 

i  heftig  strid  med  geistligheten.  Farligst  av  alle  de  geistlige 
fiender  er  den  rzenkefulde  bisp,  Nikolas  Arness0n,  en  s0n  av 
Arne  av  Stoddreim  og  Harald  Gilles  enke,  dronning  Ingerid. 
Allikevel  tvinger  Sverre  bisp  Nikolas  og  de  andre  tre  bisper  til 
at  krone  ham  i  Bergen  og  sverge  ham  troskap  (1194).  Men 
neppe  er  det  gjort,  saa  reiser  Nikolas  til  Danmark  og  stifter 
et  nyt  parti,  baglerne  (av  bagall,  bispestav).  I  spidsen  for 
dette  parti  saetter  han  Inge,  en  foregiven  s0n  av  Magnus  Er- 
Iingss0n.  Og  nu  holdes  kampen  gaaende  mellem  baglerne  og 
Sverre  til  1202.  Da  indtar  Sverre  Slotsberget  i  Tunsberg,2* 
baglernes  faste  borg.  Men  samme  aar  d0r  Sverre. 

Hvad  hadde  saa  Sverre  egentlig  gjort?  Han  hadde  kuld- 
kastet  det  konged0mme  som  Erling  Skakke  hadde  faat  lovfae- 
stet  i  1163,  og  som  egentlig  var  lendermandsvaelde  og  bispe- 
va?lde,  og  han  hadde  gjenoprettet  konged0mmet  efter  Hellig 
Olavs  lov:  at  kongen  hadde  sin  magt  fra  Gud;  at  han  var 
det  hele  folks  konge  og  skulde  haevde  lov  og  ret  for  store  og 
smaa;  og  at  enhver  som  gjennem  maend  nedstammet  fra  Ha- 
rald Haarfagre,  hadde  ret  til  at  faa  del  i  konged0mmet,  enten 
han  var  egte  eller  uegte  f0dt.  —  Dette  sidste  princip,  om  ar- 
veretten,  skulde  nu  endnu  komme  til  at  gj0re  stort  ugagn,  som 
vi  skal  se. 

Sverre  hadde  tre  barn,  Sigurd  Lavard,  som  allerede  var 
d0d,  Haakon,  og  datteren  Kristina.  Desuten  hadde  han  en 
s0ster,  Cecilie,  som  var  gift  med  Baard  paa  Rein,  en  maegtig 
mand  i  Tr0ndelagen.2:i  Haakon  Sverress0n  blir  nu  konge 
(1202 — 1204),  men  d0r  saa  pludselig,  og,  som  man  mente, 
barn!0s.  Han  efterf01ges  av  Sigurd  Lavards  s0n,  Gutorm. 
Men  nu  reiser  atter  baglerne  hodet,  opegget  av  bisp  Nikolas. 
Denne  erkeskjelm  hjaelper  Erling  Steinvasg,  en  anden  foregi- 
ven s0n  av  Magnus  Erlingss0n,  til  at  bestaa20  jernbyrden  og 
gj0r  ham  til  baglernes  konge.  Imidlertid  d0r  Gutorm  Si- 
gurdss0n  samme  aar  (1204),  og  da  ingen  endnu  vet  at  den  av- 
d0de  kong  Haakon  har  efterlatt  sig  nogen  s0n,  tar  man  Inge 
Baardss0n  til  konge,  som  altsaa  paa  m0drene  side  er  av  Haar- 
fagre-aetten.  Men  baglerne  vil  ikke  staa  under  Inge  heller, 
og  ufreden  tar  til  igjen.  Og  stundom  gaar  det  stygt  til.  Ett 


24  INDLEDNING 

av  de  vaerste  optrin  var  "blodbryllupet  i  Nidaros".  En  vin- 
ter  holdt  kong  Inge  bryllup  for  sin  sister,  Sigrid,  og  midt 
under  bryllupet  kom  baglerne,  herjet  og  braendte,  og  draepte 
mange  av  de  gjaeveste  birkebeiner.  Halvnaken  maatte  kong 
Inge  sv0mme  over  Nidelven  og  blev  reddet,  men  var  fra  den 
tid  sykelig,  og  delte  fra  nu  av  styrelsen  f0rst  med  Haakon 
Galen  (se  stamtavlen,  side  50)  og  siden  med  Skule  Baards- 
s0n,  sin  halvbror  paa  faedrene  siden. 

Imidlertid  fortsaettes  kampen  mellem  bagler  og  birkebei- 
ner. Erling  Steinvaeg  d0r  (1207);  men  saa  faar  bisp  Nikolas 
sin  s0sters0n,  Filippus,  hyldet  som  baglerkonge.  Om  en  tid 
blir  de  dog  traette  og  forliker  sig.  Filippus  fik  Viken27  og  Op- 
landene,  og  Sverres  datter,  Kristina,  til  hustru.  I  aaret 
1217  d0r  Filippus,  og  hermed  gaar  baglerne  ut  av  historien. 

Men  allerede  i  1204,  kort  efterat  Inge  Baardss0n  var  tat 
til  konge,  hadde  man  fundet  ut  at  Haakon  Sverressdn  virkelig 
hadde  efterlatt  sig  en  s0n.  Hans  mor  var  en  fornem  kvinde, 
Inga  fra  Varteig,  som  kort  efter  Haakons  d0d  f0dte  ham  en 
s0n  i  huset  hos  Trond  prest  i  Eidsberg,  Smaalenene.28  Men 
hun  var  rsed  baglerne,  og  aaret  efter  fik  hun  Trond  prest  og 
Erlend  av  Huseby  til  at  f0re  hende  og  hendes  s0n  —  som 
hun  hadde  git  navnet  Haakon,  efter  faren  —  til  kong  Inge  i 
Nidaros.  Efter  mange  farer  og  vanskeligheter  kom  de  en- 
delig  frem  og  blev  godt  mottat  av  kong  Inge.  Her  blev  da 
Haakon  fostret  hos  Kong  Inge,  og  birkebeinerne  var  svaert 
glade  i  ham;  stundom  tok  de  ham  mellem  sig  og  t0ide  ham 
og  sa:  "Vi  vil  gj0re  dig  st0rre;  du  vokser  for  sent". 

7.   Fra  Inge  Baardss0ns  d0d  (1217)  til  Skule  Baards- 
spns  dpd  (1240). 

Kong  Inge  d0de  i  1217,  og  Haakon  Haakonss0n  var  da 
altsaa  tretten  aar  gammel.  If01ge  Hellig  Olavs  lov  hadde 
ingen  saa  god  ret  til  tronen  som  han.  Men  nu  er  der  ogsaa 
en  anden  lov,  nemlig  "Erling  Skakkes"  lov,  som  vi  for  kort- 
hets  skyld  kan  kalde  den  (arvef01geloven  av  1163).  Det  er 
vistnok  denne  lov  som  Sverre  og  birkebeinerne  har  kjaempet 


INDLEDNING  25 

haardt  imot;  men  resterne  av  heklungernes  og  baglernes  parti 
og  geistligheten,  isasr  da  erkebispen  og  korsbr0drene  i  Nida- 
ros,  hylder  fremdeles  denne  lov.  Og  if01ge  denne  lov  er  der 
flere  masnd  som  kan  komme  i  betragtning  som  "kongsemner". 
F0rst  var  det  da  Skule  Baardss0n,  som  var  en  egtef0dt  bror 
av  kong  Inge  (se  stamtavlen).  Saa  var  det  Sigurd  Ribbung, 
som  utgav  sig  for  at  vaere  s0n  av  Erling  Steinvaeg,  som  igjen 
hadde  utgit  sig  for  at  vasre  s0n  av  Magnus  Erlingss0n  (se 
stamtavlen).  Saa  var  det  junker  Knut,  s0n  av  Haakon  Galen 
(se  stamtavlen).  Og  endelig  var  det  Gutorm,  s0n  av  kong 
Inge;  men  han  var  uegte  f0dt,  og  maatte  da  vel  naermest 
holde  sig  til  Hellig  Olavs  lov,  skj0nt  han  ikke  gjennem  maend 
nedstammet  fra  Harald  Haarfagre.  Farligst  av  alle  disse 
medbeilere  var  Skule  Baardss0n,  baade  fordi  han  var  en  kraf- 
tig  og  dygtig  mand  og  dertil  meget  aergjerrig,  og  saa  hadde  han 
jo  i  flere  aar  styrt  sammen  med  sin  halvbror,  Inge,  som  attpaa 
kort  f0r  sin  d0d  hadde  gjort  ham  til  anf0rer  for  hirden  og 
git  ham  navn  av  jarl.  Og  endelig  hadde  Skule  straks  efter 
Inges  d0d  overtat  regjeringen  som  Haakons  formynder.  Sku- 
les  haap  er  nu  at  han  som  den  voksne  og  erfarne  mand  ved 
geistlighetens  og  mange  av  lendermasndenes  hjaslp  skal  faa 
skyve  den  umyndige  Haakon  tilside  og  selv  bli  konge. 

Men  birkebeinerne  er  vaakne.  De  s0rger  for  at  Haakon 
blir  hyldet  paa  0reting,  og  Skule  maa  indtil  videre  holde  gode 
miner  til  slet  spil.  Haakon  gir  ham  tredjedelen  av  riket  til 
selvstasndig  styrelse,  og  dermed  lar  han  sig  n0ie  for  en  tid. 
Og  da  nu,  som  sagt,  den  sidste  baglerkonge,  Filippus,  d0r  dette 
samme  aar  (1217),  blir  Haakon  hyldet  som  konge  i  hele 
Norge,  ogsaa  i  Viken.  Men  Skule  er  ikke  tilfreds,  og  for- 
holdet  mellem  ham  og  kongen  er  ikke  godt.  Nu  begynder 
man  ogsaa  at  ytre  tvil  om  at  Haakon  virkelig  er  s0n  av  Haa- 
kon Sverress0n,  noget  man  aldrig  f0r  hadde  tvilt  paa.  Og 
skj0nt  Haakon  ikke  kunde  andet  end  f01e  dette  som  en  for- 
naermelse,  gik  han  dog  ind  paa  at  hans  mor  skulde  bekrasfte 
sit  utsagn  ved  jernbyrd.  Dette  gjorde  hun  ogsaa  i  1218.  Og 
med  denne  begivenhet  aapner  "Kongsemnerne". 

Ved  samme   anledning  blev  det  ogsaa  bestemt   at   Haakon 


26  INDLEDNING 

skulde  egte  Skules  datter,  Margrete.  Skule  gik  beredvillig 
ind  paa  denne  forlovelse,  og  forholdet  mellem  ham  og  kongen 
synes  for  en  kort  stund  at  vasre  godt.  Da  et  nyt  parti,  slit- 
ungerne,29  aaret  efter  gj0r  opr0r  i  Viken,  blir  dette  opr0r 
daempet  av  bagler  og  birkebeiner  i  forening.  Nu  ser  det  da 
endelig  ut  til  fred.  —  Men  freden  blir  ikke  langvarig.  F01- 
gende  vinter  (1219 — 1220)  kom  der  en  ung  mand  op  fra  Dan- 
mark,  som  hette  Sigurd.  En  flok  samler  sig  om  ham,  utgir 
ham  for  en  s0n  av  Erling  Steinvaeg,  og  tar  ham  til  konge. 
Dette  nye  parti,  som  blev  kaldt  ribbungerne,  og  deres  konge 
Sigurd  Ribbung,  forener  sig  med  resterne  av  slitungerne  og 
herjer  vidt  og  bredt  omkring  paa  hele  0stlandet.:i0  Det  blev 
nu  isasr  Skule  som  skulde  kue  ribbungerne;  men  det  gik  mis- 
tasnkelig  smaat.  Den  gamle  raev,  bisp  Nikolas,  mistasnkes  for 
at  staa  bak  det  hele,  og  sikkert  er  det  ialfald  at  han  ikke  var 
villig  til  at  hja?lpe  Skule  mot  ribbungerne.  Derimot  raadde 
han  Sigurd  Ribbung  til  at  forlike  sig  med  Skule.  Sigurd  opgav 
sit  kongenavn,  og  Skule  tilsa  ham  sit  venskap  og  lovte  at  tale 
hans  sak  hos  kongen,  saa  han  maaske  kunde  faa  en  del  av 
riket. 

Sommeren  1222  blir  forholdet  mellem  Skule  og  kongen 
atter  meget  spaendt.  Skule  opkrasvde  skat  som  tilkom  Haa- 
kon,  og  da  Haakon  lot  ham  vite  at  dette  kunde  bli  farlig  for 
ham,  blev  Skule  sint  og  reiste  tidlig  om  vaaren  1223  til  Dan- 
mark  for  at  faa  hjaslp  av  Valdemar  Seier  mot  Haakon;  men 
da  han  kom  dit,  fik  han  h0re  at  Valdemar  var  tat  tilfange,  og 
Skule  maatte  reise  hjem  igjen  med  uforrettet  sak.  — 

Efter  Ingas  jernbyrd  (1218)  hadde  ingen  tvilt  paa  at  Haa- 
kon var  kongef0dt  og  saaledes  hadde  ret  til  at  vsere  konge. 
Men  et  andet  sp0rsmaal  var:  hadde  han  retten  alene?  Hadde 
ikke  ogsaa  Skule  og  flere  andre  likesaa  god  ret?  Dette  be- 
gyndte  man  nu  at  ymte  om,  og  Skule  var  nok  ikke  den  mand 
som  lot  nogen  utsigt  gaa  unyttet  forbi.  Haakon  var  nu  blit 
myndig  (18  aar  gammel)  og  hadde  saaledes  ret  til  at  regjere 
selvstasndig,  uten  Skules  formynderskap.  I  denne  anledning 
blev  der  i  august  1223  holdt  et  stort  riksm0te  i  Bergen,  og 
alle  Norges  gjzeveste  masnd  m0tte  frem.  Men  Haakon  hadJe 


INDLEDNING  27 

bestemt  sig  til  ogsaa  at  faa  sin  eneret  til  tronen  avgjort  ved 
dette  m0te,  og  hadde  derfor  indkaldt  alle  som  mente  sig  at  ha 
nogen  ret  til  konged0mmet.  Av  slike  kongsemner  m0tte  disse 
tre  frem:  Skule  Baardss0n,  Gutorm  Ingess0n,  Sigurd  Rib- 
bung,  mens  junker  Knut,  Haakon  Galens  s0n,  gjorde  sine 
krav  gja?ldende  gjennem  sine  sendemaend.  Men  alle  stemte 
for  Haakon,  endog  erkebispen,  som  f0r  hadde  vist  Haakon 
megen  kulde.  Erkebispen  sluttet  m0tet  med  den  erklaering  at 
Haakon  alene  var  arveberettiget.  —  Skule  skulde  nu  ha  den 
nordlige  del  av  landet  at  styre  over,  i  omfang  ikke  synderlig 
mindre  end  kongens  del.  Haakon  lovte  Gutorm  at  vaere  ham 
en  kjaerlig  frasnde.  Sigurd  Ribbung  og  junker  Knut  blev  der 
ikke  talt  om. 

Skule  drog  nu  til  Nidaros  og  tok  Sigurd  Ribbung  med  sig. 
Skj0nt  Skule  hadde  lovt  at  passe  godt  paa  ham,  fandt  Sigurd 
allikevel  snart  anledning  til  at  flygte.  En  islaending  fik  skyl- 
den  for  at  ha  hjulpet  ham  og  blev  dra?pt. 

Sigurd  Ribbung  forener  sig  atter  med  ribbungerne,  og  Haa- 
kon faar  et  sva?rt  strasv  med  at  rydde  ut  dette  ugraes.  En- 
gang  da  han  var  na?r  ved  at  ha  faat  dem  i  sin  magt,  faar  han 
bud  fra  Skule,  at  hvis  han  ikke  nu  straks  holder  bryllup  med 
Margrete,  vil  han  anse  dette  som  et  brud  paa  det  forlik  de 
hadde  indgaat.  Haakon  maatte  da  snarest  mulig  reise  til 
Bergen,  og  der  blev  brylluppet  holdt  (1225).  — 

Samme  aar  d0de  bisp  Nikolas.  Da  han  laa  for  d0den, 
kaldte  han  Haakon  til  sig  og  bad  om  tilgivelse.  Haakon  til- 
gav  ham,  og  blev  hos  ham  til  han  d0de. 

Forholdet  mellem  kongen  og  jarlen  (Skule)  synes  nu  en 
kort  tid  at  vaere  godt;  men  snart  kommer  der  atter  en  kurre 
paa  traaden,  og  igjen  er  det  ribbungerne  som  gir  anledningen. 
Det  viser  sig  at  Skule  snarere  hjaelper  ribbungerne  end  kon- 
gen. Vaaren  1226  d0r  Sigurd  Ribbung;  men  nu  tar  ribbun- 
gerne junker  Knut  til  konge,  og  f0rst  i  1227  lykkes  det  Haa- 
kon at  gj0re  det  endelig  av  med  dem.  Junker  Knut  faar  grid 
og  blir  siden  en  av  Haakons  mest  trofaste  maend. 

I  fem  aar  holdt  Skule  paa  en  maate  f red ;  men  han  kunde 
ikke  opgi  sine  asrgjerrige  dr0mmer  om  engang  at  bli  konge,  og 


28  INDLEDNING 

det  saa  meget  mindre  nu  som  han  nylig  hadde  faat  vite  at  ban 
hadde  en  s0n,  om  hvis  tilvaerelse  han  hittil  ikke  hadde  visst. 
Skules  hustru  var  Ragnhild,  av  den  ber0mte  Giske-slegt,31 
og  med  hende  hadde  han  mange  d0tre.  Men  denne  s0n,  Peter, 
hadde  han  utenfor  egteskap,  med  Andres  Skjaldarbands  hu- 
stru, Ingebj0rg.  For  denne  s0n  glemte  han  nu  baade  hustru 
og  d0tre  og  al  anden  slegt;  s0nnen  skulde  jo  sitte  paa  tronen 
efter  ham. 

Forholdet  til  kongen  blev  mere  og  mere  mislig.  To  gan- 
ger, 1232  og  1233,  blev  Skule  stevnet  til  m0te  med  Haakon, 
og  begge  ganger  kom  det  til  forlik,  mest  paa  grund  av  Haa- 
kons  forsonlighet  og  overbaerenhet.  —  Sommeren  1236  m0ttes 
kongen  og  jarlen  i  Bergen.  Nu  fik  jarlen  en  tredjedel  av  alle 
fylker  i  landet,  og  det  blev  bestemt  at  de  for  en  tid  skulde  bo 
sammen  "for  derved  lettere  at  hindre  sladder  og  misforstaa- 
elser".  Vaaren  1237  drog  de  begge  til  Nidaros,  og  paa  0re- 
ting  gav  Haakon  Skule  hertugnavn,  som  ingen  f0r  hadde  baa- 
ret  i  Norge. 

Men  Skule  kunde  ikke  vaere  tilfreds  med  noget  mindre 
end  kongenavnet.  I  november  1239  kastet  han  da  endelig 
"alle  broer  av"  og  lot  sig  paa  0reting  hylde  som  konge.  Men 
begeistringen  paa  tinget  var  ikke  stor,  og  korsbr0drene  turde 
ikke  baere  Hellig  Olavs  skrin  ut,  som  skik  og  bruk  var  naar 
konger  skulde  hyldes.  Skules  s0n,  Peter,  tok  da  skrinet  med 
void  og  f0rte  det  under  korsbr0drenes  protest  og  banlysning  ut 
paa  volden.  Peter  gjorde  sig  herved  til  kirkeraner,  og  kunde 
ikke  ha  gjort  noget  som  var  mere  uheldig  for  sin  og  fa- 
rens  sak. 

Da  Haakon  i  Bergen  fik  h$re  om  det  som  hadde  haendt 
i  Nidaros,  tok  han  det  med  sin  vanlige  ro.  "Gud  vaere  lovet," 
sa  han.  "Nu  vet  jeg  da  hvad  jeg  efter  denne  dag  har  at  holde 
mig  til."  Vaerst  var  det  for  ham  at  fortaelle  det  til  Mar- 
grete,  som  var  en  likesaa  trofast  hustru  som  hun  var  en  kjaer- 
lig  datter. 

Det  f0rste  sammenst0t  mellem  Skules  vargbelger  og  Haa- 
kons  birkebeiner  fandt  sted  i  mars  1240  ved  elven  Laaka  i 
Nannestad  (ikke  langt  fra  Oslo32).  Birkebeinerne  anf0rtes  av 


INDLEDNING  29 

Knut  jarl,  men  ban  svarte  ved  denne  leilighet  lite  til  sit  gamle 
ry  for  tapperhet.  De  tok  tilbens  saa  snart  slaget  var  begyndt, 
og  Skule  vandt  en  Ietkj0pt  seier.  Men  i  april  samme  aar 
kom  Haakon  selv  i  spidsen  for  sine  birkebeiner  og  overrasket 
Skule  i  Oslo,  og  Skule  maatte  efter  en  hidsig  kamp  i  gaterne 
ta  flugten.  Han  kom  nu  tilbake  til  Nidaros,  men  fandt  snart 
at  stemningen  her  hadde  vendt  sig  mot  ham.  Dette  i  for- 
ening  med  det  nederlag  han  nys  hadde  lidt,  gjorde  Skule  mot- 
ifs og  raadvild.  Han  tapte  al  besindelse  og  kraft  til  at  handle, 
og  da  den  flaate  med  birkebeiner  som  Haakon  straks  sendte 
op  fra  Bergen,  allerede  kom  frem  til  Nidaros  den  21.  mai, 
var  Skule  aldeles  uforberedt  og  maatte  alter  flygte.  Forlatt 
av  alle  sine  maend  slap  han  endelig  ved  nogen  korsbr0dres 
hja?lp  ind  i  Elgesaeter  kloster.  Her  traf  han  sin  hustru,  fru 
Ragnhild.  Men  birkebeinerne  var  efter  ham.  Forgjaeves  bad 
erkebispen  for  Skules  liv;  birkebeinerne  vilde  intet  h0re,  og 
nogen  av  dem  satte  endog  ild  paa  klosteret.  Da  gik  kong  Skule 
ut.  Han  holdt  et  skjold  op  for  ansigtet  og  sa  kun:  "Hug 
mig  ikke  i  ansigtet;  for  saa  gj0r  man  ikke  med  h0vdinger". 
Dette  blev  hans  sidste  ord.  Skule  blev  straks  draept.  Hans 
s0n,  Peter,  var  blit  draept  etpar  dage  f0r.  Og  hermed  endte 
vargbelgernes  korte  saga.  Skules  tragiske  d0d  endte  ogsaa 
de  110  aar  lange  borgerkrige. 

Da  budskapet  om  Skules  d0d  nogen  faa  dage  efter  naadde 
Haakon  i  Bergen,  blev  alle  dypt  rystet,  men  isaar  dronning 
Margrete,  Skules  datter. 

Av  alle  "Kongsemnernes"  personer  er  der  vist  ingen  Ibsen 
bar  skildret  saa  mesterlig  som  Skule.  Han  bar  vel  overdrevet 
hans  tvilesyke  og  vel  ogsaa  hans  f01else  og  aerb0dighet  for  "ret- 
ten" ;  men  ellers  bar  han  uten  tvil  git  en  slaaende  sand  karak- 
teristik  baade  av  ham  og  den  gjerning  han  pr0vde  at  utf0re. 


E 


B.     Litt  om  dramatisk  digtning. 

I. 

STUDIET  AV  ET  DRAMA, 
i.    Et  drama  er  handling. 

T  drama  er  vaesentlig  forskjellig  baade  fra  et  epos  og  et 
lyrisk  digt.  Det  f01ger  da  av  sig  selv  at  man  ikke  paa 
ret  maate  kan  studere  et  drama  akkurat  som  man  studerer 
et  episk  eller  et  lyrisk  digt.  Man  er  saaledes  ikke  faerdig  med 
et  drama  fordi  om  man  n0ie  og  grundig  har  studert  hver  eneste 
linje  baade  med  hensyn  til  indhold  og  form.  Det  h0rer  n0d- 
vendigvis  med  til  det  rette  studium  av  et  drama,  men  likesaa 
vel  til  det  rette  studium  av  hvilken  som  heist  episk  eller  ly- 
risk digtning.  Man  er  heller  ikke  faerdig  med  et  drama  fordi 
om  man  har  n0ie  merket  sig  hvorledes  de  forskjellige  karakterer 
har  utviklet  sig,  saa  man  tilslut  synes  at  nu  forstaar  man  dem 
allesammen.  Ogsaa  dette  er  absolut  n0dvendig;  men  det  er 
ikke  mindre  n0dvendig  naar  det  gjaelder  studiet  av  de  fleste 
episke  digtninger  (heltedigtet,  romanen,  novellen  osv.).  Man 
kan  ha  gjort  alt  dette  og  endda  ikke  r0rt  ved  det  som  er  det 
sasregne  eller  vassentlige  ved  et  drama.  Hvad  er  saa  et  dra- 
ma? Et  drama  er  f0rst  og  fremst  handling.  Derfor  heter 
det  ogsaa  "drama",  som  betyr  handling.  Handling  er  altsaa 
dramaets  egentlige  vaesen,  det  hvori  det  adskiller  sig  fra  al 
anden  digtning.  Et  drama,  kan  vi  si,  er  mennesker  i  hand- 
ling, mennesker  som  handler. 

Et  drama  har  man   altsaa  ikke   studert   rigtig  og   forstaat 
f0r  man  har  studert  det  og  forstaat  det  som  handling.     For 


INDLEDNING  3 1 

i  handlingen  Jigger  dramaets  liv  eller  sjael,  og  av  handlingen 
fremgaar  hvad  vi  kalder  dramaets  hovedtanke,  den  ide  forfat- 
teren  bar  villet  gi  et  klart  og  anskuelig  uttryk. 

2.    Der  maa  vaere  bare  een  handling. 

Men  skal  handlingen  i  et  drama  kunne  gi  uttryk  for  en 
eneste  grundide  eller  hovedtanke,  f01ger  med  n0dvendighet  at 
der  i  dramaet  maa  vaere  bare  en  handling.  Det  vil  si:  der  maa 
vaere  bare  en  hovedhandling.  Der  kan  selvsagt  vaere  mange 
handlinger  i  et  drama;  men  alle  maa  staa  i  et  underordnet  og 
tjenende  forhold  til  hovedhandlingen.  Der  kan  ogsaa  vaere 
mange  som  handler;  men  ogsaa  om  dem  gjaelder  det:  de  maa 
allesammen  —  som  personer  i  vedkommende  drama  —  staa 
i  et  unJerordnet  og  tjenende  forhold  til  den  person  som  baerer 
eller  utf0rer  hovedhandlingen.  Ingen  av  de  forskjellige  dra- 
matis persons  er  der  belt  og  holdent  for  sin  egen  skyld  und- 
tagen  hovedpersonen. 

3.    Der  maa  vaere  bare  een  hovedperson. 

Men  av  handlingens  enhet  f01ger  igjen  at  der  i  et  drama 
kan  vaere  bare  en  hovedperson.  Der  kan,  som  i  "Kongsem- 
nerne",  vaere  to  hovedpersoner;  men  da  maa  de  repraesentere 
hver  sin  side  av  en  og  samme  hovedtanke,  og  selv  da  kan  kim 
den  ene  vaere  hovedpersonen  formelt,  d.  v.  s.  hvad  dramaets 
form  eller  bygning  angaar.  Hos  denne  hovedperson  kan  der 
saa  igjen  vaere  mange  lidenskaper;  men  altid  er  der  en  som 
er  den  ledende,  den  herskende,  og  det  er  denne  som  driver 
vedkommende  til  handling.  Et  drama  skal  altsaa  utav  et 
kaos  av  karakterer,  handlinger,  og  lidenskaper  fremstille  et 
harmonisk  hele.  Et  drama  kan  sammenlignes  med  en  byg- 
ning, en  katedral  til  eksempel.  Skal  vi  faa  det  rette  indtryk 
av  en  katedral,  maa  vi  ikke  betragte  bare  de  enkelte  dele: 
den  solide  grundvold,  det  hvite,  skinnende  marmor,  de  praeg- 
tige  vinduer,  de  h0ie,  kneisende  taarn  osv.  Alt  dette  kan 
hvert  for  sig  vaere  stort  og  skj0nt;  men  det  avspeiler  ikke  for 


32  INDLEDNING 

os  den  store  tanke  eller  ide,  den  aabenbaring  av  skj0nhet  og 
harmoni  som  bygmesteren  bar  villet  gi  uttryk.  Det  kan  alene 
katedralen  som  et  hele  gj0re.  Saaledes  ogsaa  med  et  drama. 
Vi  faar  ikke  det  rette  indtryk  av  et  drama,  ser  ikke  dets  stor- 
het  og  skj0nhet,  bare  ved  at  studere  sproget,  stilen,  tanken  i 
de  forskjellige  replikker,  karaktererne,  men  f0rst  naar  vi  ser 
det  som  en  eneste  stor,  harmonisk  anlagt  og  utf0rt  handling. 
Et  drama  er  —  saa  at  si  —  en  levende  organisme. 

4.    Et  dramas  anlaeg  eller  plan. 

Det  er  da  f0rst  og  fremst  den  maate  hvorpaa  ban  bygger 
sit  drama,  det  vil  si,  laegger  og  utf0rer  sin  plan  ("plot"),  at  en 
dramatisk  forfatter  viser  sin  kunst.  Og  da  nu  al  kunst  — 
den  dramatiske  ikke  mindst  —  er  en  efterligning  og  fremstil- 
ling  av  naturen,  av  det  virkelige  liv,  saa  gjaelder  da  som  det 
f0rste  og  store  bud:  det  maa  altsammen  gaa  naturlig  til. 
Handlingen  i  et  drama  maa  f01ge  de  samme  love  som  en 
handling  utenfor  dramaet,  i  det  virkelige  liv.  I  enhver  saa- 
dan  handling  kan  man  altid  skjelne  mellem  disse  fem  forskjel- 
lige dele:  aarsak,  handlingen  i  utvikling,  h0idepunktet,  f01ge 
(resultat),  avslutning.  Man  har  derfor  like  fra  Aristoteles' 
dage  og  belt  ned  til  Ibsen  anset  det  som  det  fuldkomne,  ja  det 
eneste  rette,  at  la  denne  fern-deling  gjaslde  som  norm  ogsaa 
naar  det  gjaldt  anlasgget  av  handlingen  i  et  drama.  Man 
har  saaledes  delt  dramaet  i  disse  fem  dele:  indledning  (ekspo- 
sition),  stigende  handling  (growth),  klimaks,  dalende  hand- 
ling (fall),  katastrofe.  Shakespeare  fulgte  altid  denne  plan, 
og  man  kalder  den  derfor  gjerne  den  Shakespeare'ske  plan. 
Ibsen  fulgte  den  ogsaa  belt  til  "Et  Dukkehjem";  fra  den  tid 
gik  ban  sine  egne  veie.  Og  da  nu  Ibsen  har  vundet  verdensry 
netop  for  den  naturlige,  virkelighetstro,  og  virkningsfulde 
maate  hvorpaa  ban  har  bygget  sine  dramaer,  ogsaa  dem  som 
f01ger  efter  "Et  Dukkehjem"33  —  ja  isaer  de  ("Gjengangere" 
t.  eks.),  gaar  det  selvf01gelig  ikke  an  at  erklasre  den  Shake^ 
speare'ske  plan  for  den  eneste  rette  og  naturlige.  En  stor 


INDLEDNING  33 

kunstner   kan   ikke   bindes    til   visse,   engang   for    alle    fastsatte 
regler,  hvor  gode  og  naturlige  disse  end  kan  vaere. 

Men  da  Ibsen  f0r  "Et  Dukkehjem"  har  fulgt  den  Shake- 
speare'ske  plan  fuldt  ut,  altsaa  ikke  bare  i  "Kongsemnerne", 
men  ogsaa  i  alle  de  andre  verker  som  fortrinsvis  laeses  ved 
vore  skoler:  "Hasriraendene  paa  Helgeland",  "Brand",  "Peer 
Gynt",  "De  Unges  Forbund",  "Keiser  og  Galilaeer",  "Sam- 
fundets  St0tter",  burde  det  vaere  et  10nnende  arbeide  at  se  litt 
paa  denne  plan.  Vi  vil  da  gi  et  omrids  av  denne  plan  —  vae- 
sentlig  efter  William  Fleming,  "Shakespeare's  Plots",  Chap- 
ter II. 


II. 

DEN  SHAKESPEARE'SKE  PLAN, 
i.    Ekspositionen  eller  indledningen. 

Den  skal:  a)  Gi  os  hele  grundlaget  for  den  kommende 
handling,  saette  os  ind  i  situationen,  saa  vi,  naar  handlingen 
begynder,  kan  se  at  denne  har  utviklet  sig  naturlig  av  de  for- 
utsaetninger  og  aarsaker  som  ekspositionen  har  lagt  i  dagen. 
Den  gir  os  ogsaa  det  f0rste,  umiddelbare  indtryk  ialfald  av 
flere  —  gjerne  de  fleste  —  av  de  i  dramaet  optrasdende  perso- 
ner,  og  da  f0rst  og  fremst  av  hovedpersonen.  b)  Den  skal 
likesom  erobre  vor  interesse,  gj0re  os  spsndt  paa  hvad  der  vil 
komme.  c)  Den  skal  endelig  vaere  slik  anlagt  at  vi  klart  aner 
eller  likesom  ser  hvad  handlingen  skal  bli.  "It  must  fore- 
shadow, perfectly  and  lucidly,  the  action  of  the  drama" 

2.    Den  stigende  handling. 

Den  stigende  handling  begynder  hvor  ekspositionen  slutter, 
og  har  til  opgave  at  f0re  handlingen  frem  til  det  punkt  hvor 
hovedpersonen,  som  f01ge  av  den  situation  de  forangaaende 
trin  i  handlingen  har  skapt,  drives  til  at  fatte  en  beslutning, 
og  utf0re  en  handling  som  danner  baade  h0idepunktet  og  ven- 


34  INDLEDNING 

depunktet  for  hele  handlingen  i  dramaet.  Dette  punkt  eller 
denne  handling  kaldes  klimaksen.  Baade  I  den  stigende  og  i 
den  dalende  handling  skjelner  man  mellem:  1.  Hovedhand- 
linger  (main  actions),  som  direkte  danner  led  eller  trin  i  den 
stige  (eller  raskke  av  handlinger)  som  f0rer  op  til  klimaksen, 
og  oftest  er  det  hovedpersonen  som  utf0rer  dem.  2.  Hjatlpe- 
handlinger  eller  bihandlinger  (sub  actions},  som  uten  selv  di- 
rekte at  danne  noget  trin  i  utviklingen,  dog  tjener  til  at  for- 
berede  og  lede  op  til  et  saadant  trin.  (T.  eks.  at  Inga  fra 
Varteig  bringer  Trond  prests  brev  til  bisp  Nikolas  da  han 
ligger  paa  sit  d0dsleie.)  3.  Episoder,  som  formelt  staar  gan- 
ske  utenfor  utviklingens  sammenhasng,  og  som  altsaa  gjerne 
kunde  utelates  hvad  sammenhasngen  angaar,  men  som  allike- 
vel  kan  gj0re  stor  nytte.  De  tjener  for  det  f0rste  til  at  sinke 
handlingen,  saa  man  ikke  for  snart  kommer  til  klimaksen  (el- 
ler katastrofen)  ;  og  dernaest  til  at  kaste  lys  over  denne  eller 
hin  person  eller  handling,  og  i  det  hele  tat  til  at  gi  hele  verket 
et  st0rre  og  rikere  indhold.  (T.  eks.  kvindernes  samtale  under 
kongevalget  i  "Kongsemnerne",  Iste  akt.) 

3.    Klimaks. 

Klimaks  betyr  egentlig  en  stige  (ladder},  men  betegner  her 
h0idepunktet  av  og  dermed  vendepunktet  i  den  stigende  hand- 
ling. Den  kan  bestaa  av  en  enkelt  handling  (som  i  "Kongs- 
emnerne": Skule  lar  sig  hylde  som  Haakons  mot-konge), 
eller  av  flere  handlinger  der  likesom  gaar'sammen  til  en  hand- 
ling (som  i  "Peer  Gynt":  Peers  flugt  fra  Solveig  og  straks 
efter  fra  sin  mor  og  sit  faedreland). 

4.    Den  dalende  handling. 

Den  dalende  handling  gaar  fra  klimaksen  til  katastrofen, 
og  viser  os  de  naturlige  og  n0dvendige  f01ger  av  hvad  der  bar 
fundet  sted  i  den  stigende  handling  og  i  klimaksen.  Ogsaa  her 
nyttes  der,  som  sagt,  baade  hjaelpehandlinger  og  episoder. 


INDLEDNING  35 

5.   Katastrofe. 

Katastrofe  betyr  egentlig  omveltning,  dernaest:  pludselig  og 
voldsom  forandring,  utfald,  det  avgj^rende  resultat.  Brukt 
i  denne  forbindelse  betyr  det  den  endelige  10sning  av  hele  den 
dramatiske  knute,  det  endelige  resultat  (specielt  for  hoved- 
personen)  av  hele  hovedhandlingen.  Katastrofen  maa  vaere 
en  naturlig  konsekvens  av  det  forangaaende.  Katastrofen  blir 
da  m0rk  eller  lys,  tragisk  eller  glaedelig  alt  efter  den  situation 
digteren  bar  lagt  til  rette  gjennem  handlingen.  Stundom  kan 
man  —  som  i  "En  Fallit"34  og  "Samfundets  Stutter"  t—  finde 
at  katastrofen  blir  lys  skj0nt  man  nok  heist  hadde  frygtet  for 
at  den  skulde  bli  m0rk.  Dette  vilde  vaere  en  stor  feil  hvis 
ikke  digteren  —  som  tilfaeldet  er  i  de  to  nasvnte  verker  — 
hadde  s0rget  for  at  gi  os  grund  til  at  haape  at  den  -  trods 
alt  —  dog  skulde  bli  lys. 


C.     Den  dramatiske  plan  i  "Kongsemnerne." 

TF0LGE  den  ovenfor  utviklede  plan  skulde  der  i  et  drama 
•*•  aller  heist  vaere  fern  akter,  saa  at  ekspositionen  blev  det 
vassentlige  i  f0rste  akt,  det  meste  av  den  stigende  handling 
skulde  falde  paa  anden  akt  osv.  Herfra  gives  der  dog 
mange  undtagelser  —  ogsaa  hos  Shakespeare.  Men  "Kongs- 
emnerne" svarer  ogsaa  til  dette  krav  som  til  kravet  paa  den 
f0r  omtalte  fem-deling. 

I.    Ekspositionen. 

Straks  teppet  gaar  op  for  "Kongsemnerne",  faar  vi  h0re 
at  Inga  fra  Varteig  baerer  jern  for  at  bevise  at  Haakon  Sver- 
ress0n  er  far  til  hendes  s0n  Haakon.  Og  mens  vi  venter  paa 
at  faa  h0re  utfaldet,  stifter  vi  bekjendtskap  med  Haakon  Haa- 
konssdn  og  Skule  Baardss0n,  de  to  vigtigste  av  de  fire  kongs- 
emner  som  er  tilstede,  og  som  hver  mener  sig  at  ha  ret  til 
tronen.  Og  paa  egte  Shakespeare'sk  vis  lar  digteren  allerede 
ved  den  f0rste  replik  han  lasgger  hver  av  disse  i  munden,  deres 
dypeste  grundstemning  klinge  gjennem:  freidighet  og  tro  hos 
Haakon,  mistillid  og  tvil  hos  Skule.  Inga  bestaar  jernbyr- 
den,  og  dermed  mener  Haakon  det  er  blit  bevist  at  han  ikke 
alene  har  ret,  men  eneret  til  tronen,  da  han  er  den  eneste  som 
er  kongef0dt  (se  den  historiske  indledning).  Men  da  nu  Haa- 
kon uttaler  sin  glaede  over  at  han  endelig  har  faat  sine  haen- 
der  10ste,  hvad  han  saa  inderlig  har  laengtet  efter,  mener  Skule 
jarl  at  baade  han  og  de  to  andre  kongsemner,  Sigurd  Rib- 
bung  og  Gutorm  Ingess0n,  har  hat  den  samme  grund  til  at 
laengte;  for  ogsaa  de  har  sittet  med  bundne  haender.  Haakon 
vet  f0rst  ikke  om  han  skal  tro  sine  egne  0ren;  men  saa  paastaar 


INDLEDNING  3  7 

Skule  med  likefremme  ord  at  meningen  med  jernbyrden  bare 
skal  ha  vaeret  at  bevise  at  Haakon  hadde  ret  til  at  komme 
med  krav,  han  som  de  andre  tre  (eller  fire)  kongsemner.  Han 
vilde  ellers  ikke  engang  kunnet  komme  i  betragtning.  Og  bisp 
Nikolas  gir  Skule  ret:  "Sandt  at  si,  har  nok  jarlen  god  grund 
for  sin  mening".  Mange  av  Haakons  hirdmaend,  med  Dagfinn 
Bonde  i  spidsen,  blir  hidsige  og  vil  gripe  til  vaaben;  men  Haa- 
kon byder  dem  at  vaere  rolige.  Til  trods  for  at  han  i  seks  aar 
har  baaret  kongsnavn,  og  til  trods  for  at  han  if01ge  jernbyr- 
den er  den  eneste  som  har  ret  efter  Hellig  Olavs  lov,  vil  han 
dog  stille  sig  paa  like  fot  med  de  andre  kongsemner,  blaase  til 
riksstevne,  og  la  saken  avgj0re  ved  valg. 

Men  idet  man  nu  gaar  ned  til  tingvolden,  hvor  valget  netop 
skal  finde  sted,  sir  bisp  Nikolas  til  Dagfinn  Bonde:  "Det  gaar 
nok,  gode  Dagfinn,  det  gaar  nok;  —  men  hold  jarlen  langt 
borte  fra  kongen  naar  han  er  kaaret,  —  hold  ham  bare  langt 
borte!"  Bispen  er  altsaa  sikker  paa  at  Haakon  skal  bli  valgt, 
og  det  er  vi  ogsaa.  Men  vi  er  sikre  paa  mere  end  det.  Vi 
har  allerede  laert  Skule  saapas  at  kjende  at  vi  vet  at  han  heller 
ikke  da  vil  b0ie  sig,  men  finde  paa  "nye  knep".  Saa  vi  vet  al- 
lerede nu  hvad  den  kommende  handling  vil  bli:  Kamp  mel- 
lem  Haakon  og  Skule  om  Norges  trone.  —  Og  en  ting  til  har 
vi  faat  en  klar  fornemmelse  av:  at  bisp  Nikolas  vil  bli  stykkets 
intrigant. 

II.    Den  stigende  handling. 

Har  vi  nu  med  sikkerhet  gjettet  os  til  hvad  handlingen  i 
hele  stykket  vil  komme  til  at  dreie  sig  om,  er  det  ikke  vanske- 
lig  at  dra  den  slutning  —  som  ogsaa  snart  blir  bekraeftet  —  at 
den  stigende  handling  maa  ha  til  maal  at  gj0re  spaendingen 
mellem  Haakon  og  Skule  saa  sterk  at  der  til  slut  sker  aapent 
brud.  Enhver  handling  i  det  f01gende  som  altsaa  direkte  tje- 
ner  til  at  0ke  spaendingen  mellem  Skule  og  Haakon,  utvide 
k!0ften  mellem  dem,  vil  bli  trin  i  denne  stigende  handling. 
(1)  Den  f0rste  handling  av  Haakon  som  blir  skjaebnesvanger  i 
denne  henseende,  er  at  Haakon  gj0r  Vegard  Vaeradal  til  sys- 


38  INDLEDNING 

selmand  paa  Haalogaland.  (2)  I  begyndelsen  av  2den  akt 
gj0r  Skule  noget  som  drar  alvorlige  f01ger  efter  sig  i  samme 
retning:  Skule,  som  endnu  har  kongsseglet,  sender  —  uten 
kongens  vidende  —  et  brev  til  Jon  jarl  av  Orkn0erne,  som  ligger 
i  ugreie  med  Haakon,  og  saetter  kongens  segl  for.  (3)  Saa 
begynder  bisp  Nikolas  med  sit  bidrag  til  handlingen.  Bispen 
vet  at  skal  Skule  kunne  holde  stand  i  sin  opposition  mot  kongen, 
maa  ban  egges,  stives  op,  og  specielt  maa  det  gj0res  tvilsomt 
for  Skule  om  Haakon  —  trods  alt  —  virkelig  har  "retten". 
For  med  al  sin  aergjerrighet  og  alle  sine  andre  feil  har  Skule 
en  naesten  ubetvingelig  asrb0dighet  for  retten;  han  vil  ikkt 
handle  imot  hvad  han  tror  er  ret.  Denne  samvittighetsfuldhet, 
dette  retsind,  maa  draspes,  tasnker  bisp  Nikolas,  og  saa  holder 
han  da  for  Skule  en,  paa  sin  maate,  glimrende  tale  som  10per 
ut  paa  dette:  "Der  gives  ikke  ondt  og  godt,  ikke  op  og  ned, 
ikke  h0it  og  lavt.  Slike  ord  maa  I  glemme."  "F0i  din  lyst 
og  bruk  din  evne,  den  ret  har  hvermand."  Til  slut  opfordrer 
han  Skule  likefrem  til  at  f01ge  Lucifers  eksempel.  For  saa  at 
faa  ham  til  at  tvile  paa  Haakons  ret  fortseller  han  om  Trond 
prests  brev,  som  kanske,  naar  man  engang  faar  fat  i  det,  vil 
gj0re  det  klart  at  Haakon  ikke  er  det  barn  som  Inga  fra 
Varteig  f0dte,  men  at  en  ombytning  har  fundet  sted.  (4)  Da 
saa  Haakon  kommer  og  krasver  Skule  til  regnskap  for  brevet  til 
Jon  jarl,  og  Skule  ikke  kan  lasgge  det  frem,  men  er  for  stolt 
til  at  si  hvorfor,  trodser  Skule  kongen,  og  sir  han  vil  ikke 
laegge  det  frem.  Bispens  tale  har  virket.  (5)  F01gen  av 
denne  negtelse  blir  at  Skule  —  paa  kongens  bud  —  maa  gi  op 
kongsseglet  til  Ivar  Bodde,  Haakons  hirdprest.  (6)  Men  da 
nu  Skule  vet  at  det  netop  er  Ivar  Bodde  han  har  at  takke  for 
at  Haakon  har  faat  vite  om  brevet  til  Jon  jarl,  bruker  han 
bitre  ord  mot  Ivar  Bodde,  og  flere  av  jarlens  maend  undsir 
ham  "paa  liv  og  lemmer".  Ivar  Bodde  finder  sig  herved  n0dt 
til  at  opgi  sin  stilling  og  gaa  sin  vei.  Skule  fordriver  altsaa 
Ivar  Bodde.  (7)  Dette  tar  Haakon  sig  meget  naer  av,  og  byder 
at  man  skal  sende  bud  efter  Vegard  Vaeradal,  forat  han  kan 
faa  en  paalidelig  mand  naer  sig  istedenfor  den  han  nu  har  mi- 
stet.  Men  netop  nu  kommer  der  bud  om  at  Vegard  er  draept 


INDLEDNING  39 

og  av  Andres  Skjaldarband,  Skules  ven.  Og  da  nu  Haakon 
forlanger  av  Skule  at  han  skal  ta  hevn  over  drapsmanden,  fin- 
der Skule  at  han  ogsaa  nu  maa  si  nei.  Haakon  truer  med  at 
ta  sig  selv  til  rette.  Skule  sir  —  "med  et  uttryk  av  angst"  — 
at  da  vil  der  bli  blodverk  paa  begge  sider.  Imidlertid  for- 
tagller  bispen  at  Andres  Skjaldarband  "har  tat  korset".  —  Alt 
dette  har  fundet  sted  i  Haakons  og  Margretes  bryllup.  Haa- 
kon haever  nu  gildet  og  vil  straks  reise  til  Viken.  (8)  Men  i 
dette  0ieblik  traer  Sigrid,  Skules  sjzister,  frem  og,  som  den  synske 
kvinde  hun  er  blit  efter  "blodbryllupet  i  Nidaros",  taler  hun 
profetiske  ord  om  den  dag  da  Skule  "tar  kronen".  (9)  Dette 
ovenpaa  alt  som  hadde  haendt  forut,  gj0r  Haakon  "dypt  ry- 
stet",  og  idet  han  drar  sverdet,  sir  han  med  fast  og  rolig  be- 
stemthet:  "Alle  Skules  maend  skal  tas  i  ed."  (10)  Men  endnu 
har  bisp  Nikolas  og  Skule  en  samtale,  og  bispen  faar  Skule 
til  at  love  at  hvis  han  finder  at  Haakon  er  den  "urette",  saa 
skal  Haakon  maatte  vike  om  saa  Skule  skulde  bli  n0dt  til 
at  ta  hans  liv.  "Ja  —  ja;  —  slik  kan  jeg  like  jarlen."  — 

(11)  Mere  end  f0rste  halvdel  af  3dje  akt  dreier  sig  om 
bisp  Nikolas's  d0d,  og  hvad  som  blev  sagt  og  gjort  like  f0r. 
Der  er  fuldt  av  episoder  og  "sub-actions",  og  det  lar  sig  neppe 
paavise  at  der  er  nogen  andre  handlinger  som  faar  direkte  ind- 
flydelse  paa  det  nu  i  h0i  grad  spaendte  forhold  mellem  Haakon 
og  Skule  end  at  bispen  lar  Skule  braende  Trond  prests  brev. 
Derved  blir  Skules  tvil  "evig";  han  kan  ikke  vente  st0rre 
visshet  end  han  har.  Skal  han  handle,  kan  han  likesaa  godt 
gj0re  det  f0rst  som  sidst.  "Ikveld  maa  skridtet  gj0res  helt 
ut!"  (12)  Dette  m0te  ender  med  f01gende  trusel  av  Haakon: 
"Fra  imorgen  av  maa  I  laegge  eders  magt  og  myndighet  i 

mine  haender, vi  to  kan  ikke  gaa  frem  sammen."     (13) 

Dernaest  stilles  Skule  ansigt  til  ansigt  med  sin  datter,  dron- 
ning  Margrete,  og  hendes  lille  s0n,  Haakon.  Ved  denne  lei- 
lighet  blir  der  rettet  en  sterk  appel  baade  til  Skules  hjerte 
og  samvittighet  (pligtf01else)  ;  men  han  vil  ikke  lytte  til  nogen 
av  disse  stemmer.  —  Nu  merker  vi  at  vi  naermer  os  klimaksen. 
Slike  skja?bnesvangre  0ieblikke  ved  "skilleveien"  er  der  mange 
av  hos  Ibsen.  (14)  Endnu  m0tes  Skule  og  Haakon.  Skule  vil 


40  INDLEDNING 

at  de  skal  dele  Norge  i  to  akkurat  like  store  dele,  og  saa  skal 
de  ta  hver  sin  del  som  "frit  konged0mme".  Eller  de  skal  re- 
gjere  over  Norge  tre  aar  hver.  Men  Haakon  avslaar  alle 
Skules  krav. 

III.    Klimaksen. 

Hermed  er  vi  naadd  frem  til  klimaksen.  Med  slaaende 
klarhet  laegger  Haakon  ut  for  Skule  at  han  (Haakon)  er  den 
eneste  mand  som  kan  gj0re  den  gjerning  som  kraeves  av  Norges 
konge  nu :  samle  Norge  til  ett  folk.  Dette  er  den  store  "kongs- 
tanke"  som  han  har  faat  av  Gud,  og  den  kan  Skule  ikke  rea- 
lisere.  Skule  studser,  "sterkt  slagen"  av  denne  tanke;  men 
saa  erklaerer  han  den  at  vzere  av  djaevelen.  Og  nu  viser  det 
sig  at  bispens  eggende  taler  har  baaret  frugt.  Skule  er  ikke 
laenger  a?rlig.  Under  paaskud  av  at  han  vil  kjaempe  mot  Haa- 
kons  kongstanke  og  saaledes  verne  om  det  gamle  samfund, 
beslutter  han  at  la  sig  hylde  som  Haakons  motkonge  ("saa 
faar  Hellig  Olavs  kongsring  falde":  den  som  baerer  den,  faar 
d0),  og  han  lar  snart  handling  f01ge  paa  ordene.  Dermed  er 
bruddet  mellem  Haakon  og  Skule  skedd,  og  h0idepunktet  i 
den  stigende  handling  naadd. 

IV.    Den  dalende  handling. 

For  at  kunne  peke  paa  de  forskjellige  trin  i  den  dalende 
handling  maa  vi  selvf01gelig  f0rst  gj0re  os  rede  for  hvad  vi 
venter  som  handlingens  utgang,  eller  katastrofen.  Betragter 
vi  nu  bare  klimaksen,  kan  vi  si  at  tre  ting  er  mulige:  (1)  at 
Skule  gaar  tilgrunde;  (2)  at  Haakon  gaar  tilgrunde;  (3)  at 
Haakon  og  Skule  kommer  til  forlik.  Men  betragter  vi  ogsaa 
den  stigende  handling,  blir  vi  snart  overbevist  om  at  kun  det 
f0rste  alternativ  er  sandsynlig:  det  vil  gaa  gait  med  Skule. 
Hver  handling  eller  begivenhet  som  tjener  til  at  svaekke  Skule, 
vil  bli  trin  i  den  dalende  handling. 

1.  Skules  seier  ved  Laaka  er  det  f0rste  av  disse  trin.  Den 
seier  har  ikke  git  Skule  0ket  mot  og  styrke,  men  st0rre  mismot 
og  tvil.  Efterat  Haakon  hadde  uttalt  sin  store  kongstanke, 
har  Skule  hat  en  umiddelbar  overbevisning  om  at  Haakon  er 


INDLEDNING  41 

den  rette.  Derfor  burde  han  ha  seiret.  At  nu  allikevel  Skule 
bar  seiret,  bringer  ham  til  at  tvile  paa  om  der  er  "nogen  sikker 
lov  deroppe  som  alt  skal  gaa  efter". 

2.  Det  naeste  trin  er  samtalen  med  Jatgeir  skald.    Ved  denne 
samtale  kommer  Skule  til  fuld  visshet  om  at  han  er  kj01en  i 
skibet  og  Haakon  masten;  men  han  maa  pr0ve  at  vasre  masten. 
Det   vil   si:   den  eneste   utvei   han   ser,   er   at   stjaele   Haakons 
kongstanke.     Og  dette  mener  han  kunde  gaa  an  hvis  han  bare 
hadde  et  menneske  som  trodde  paa  ham  —  ubetinget.     Men  vi 
tror  ikke  et  gran  paa  det.     Vi  ser  og  vet  at  samtalen  med  Jat- 
geir   har    bragt    ham    et    skridt    naermere    undergangen.      For 
aldrig  har  han  saa  klart  erkjendt  at  han  f0rer  en  uretfaerdig 
kamp,   og  aldrig  har  han  saa  klart  vist   at  han  ikke  vil  b0ie 
sig  for  hvad  han  nu  vet  og  f01er  er  ret. 

3.  Saa  faar  han  et   menneske   som  tror  ubetinget   paa  sig, 
og  det  er  attpaa  bans  egen   s0n.       Han  har  nu  en  arving  til 
tronen,  om  han  seirer.     Nu  ser  det  virkelig  ut  til  at  han  selv 
tror  sig  frelst.     Men  vi  vet  bedre.     De  skal  nu  begge  kjaempe 
for  Haakons  kongstanke  som  sin  egen;  men  vi  kjender  Skule 
altfor  godt  til  at  tro  at  han  kan  seire  paa  en  10gn,  om  det  saa 
er  bare  for  en  kort  tid.     Og  Paal  Flidas  indtraeden  overbeviser 
os  om  at  Skules  mot  er  fl0iten  likesaa  snart  som  det  kom. 

4.  Og  saa  kommer  Skules  m0te  med  Haakon  i  Oslo.     Her 
opf0rer  Skule  sig  som  en  rasende,  befaler  sine  masnd  at  draepe 
Haakons  barn  hvor  som  heist  de.kan   faa   anledning,  endog  i 
dronningens  arm,  og  blir  d0mt  til  d0den  av  Haakon.     Nu,  om 
ikke  f0r,  f01er  vi  at  Skules  undergang  er  viss.     Hvilken  kon- 
trast  mellem  denne  rasende  berserk  og  den  rolige,  sindige,  og 
dog  saa  faste  og  bestemte  Haakon! 

5.  Saa  m0ter  vi  Skule  igjen  i  Nidaros,  syk,  mot!0s  og  for- 
tvilet.     Og  ved  sit  kirkeran  st0ter  saa   Peter  fra  sin  far  alle 
dem  som  hadde  nogen  respekt  for  hvad  man  da  ansaa  for  h0i- 
hellige  ting,  relikvier. 

6.  Saa  kommer  det  6te  og  sidste  trin:     Forlatt  av  alle  staar 
Skule  der  og  er   paa  nippet  til   at  forskrive   sig  til   den   onde 
for   at   faa    bans   hjaslp     (Skules   samtale   med     korsbroderen, 
5te  akt). 


42  INDLEDNING 

V.   Katastrofen. 

Imidlertid  blir  der  kastet  et  forsonende  skjasr  over  kata- 
strofen.  L0ftet  til  den  kvinde  han  har  elsket,  redder  ham. 
Og  nu  for  f0rste  gang  —  kanske  i  hele  sit  liv  —  kan  han 
bede,  virkelig  bede.  Og  saa  er  han  frelst  til  trods  for  at  d0den 
er  ham  viss.  Nu  kommer  katastrofen:  Skules  d0d.  Men 
forut  for  katastrofen  gaar  Skules  anger  og  bot,  og  dette  gj0r 
hans  d0d,  som  ellers  vilde  blit  det  ynkeligste  nederlag,  og  bare 
det,  i  virkeligheten  til  en  triutnfgang  ut  av  verden. 


D.    Sprog  og  stil  i  "Kongsemnerne." 

"Ty^ONGSEMNERNE"  minder  snartsagtpaa  hvert  blad  om 
sproget  og  stilen  i  vore  gamle  sagaer.  Som  vi  vet,  var 
de  fleste  og  bedste  av  vore  sagaer  fremgaat  av  den  mundtlige 
fortaelling.  I  sagaerne  finder  vi  derfor  egentlig  ikke  skriftsprog, 
men  talesprog.  Saaledes  ogsaa  i  "Kongsemnerne".  Jevnt,  like- 
frem,  og  naturlig  taler  alle  de  mennesker  som  optraer  i 
"Kongsemnerne",  hver  paa  sin  vis,  og  akkurat  som  man  skulde 
vente  det  naar  vi  laerer  vedkommendes  karakter  at  kjende. 
Replikker  som  er  vanskelige  at  forstaa,  traeffer  vi  rigtignok; 
men  vanskeligheten  ligger  ikke  i  sproget.  Sproglig  set  kan  alt 
vaere  enkelt  og  like  til;  men  den  talende  har  av  og  til  med 
vilje  uttrykt  sig  gaadefuldt,  som  naar  Jatgeir  skald  taler  om 
"at  tvile  paa  sin  egen  tvil".  Men  Jatgeir  var  skald,  og  skaldene 
brukte  jo  gjerne  at  saette  sine  ord  litt  paa  skruer.35  Dernaest 
utmerker  sagastilen  sig  ved  en  eiendommelig  fynd  og  kraft. 
Dette  skriver  sig  isaer  fra  den  omstaendighet  at  sagaernes  men- 
nesker sir  hvad  de  har  at.  si,  i  den  kortest  mulige  form.  Og 
klare,  sterke  tanker  i  sammentrasngt  form  gir  fynd  og  kraft. 
(Sammenlign  Bj0rnsons  stil.)  Slik  taler  ogsaa  "Kongs- 
emnerne"s  mennesker.  Replikkerne  er  for  det  meste  korte, 
og  selv  om  de  er  lange,  som  til  eksempel  bispens  og  Skules  ene- 
taler,  blir  allikevel  formen  kort  i  forhold  til  den  store  rigdom  av 
tanker  de  indeholder.  Av  korte  replikker  med  ma^gtig  indhold 
skal  saerskilt  gj0res  opmerksom  paa  to  replikker  av  Ingebj^rg 
Skjaldarband.  Aldrig  er  der  vel  blit  skrevet  en  kortere  tra- 
gedie  end  denne:  "Disse  0ine  har  vaeret  en  regntung  himmel  i 
tyve  aar"  —  og:  "At  elske,  of  re  alt,  og  glemmes  —  det  blev 


44  INDLEDNING 

min  saga".     Men  laeseren  vil  nok  heist  at  der  ikke  skal  brukes 
flere  ord. 

Hvad  poetisk  flugt  angaar,  t0r  det  nok  hasnde  at  flere  av 
dem  som  f0rer  ordet  i  "Kongsemnerne"  —  til  eksempel  Skule, 
bispen,  Ingebj0rg,  for  ikke  at  tale  om  Sigrid  —  bar  naadd 
h0iere  end  man  er  vant  med  det  hos  sagaernes  mennesker. 
Men  som  regel  falder  ordene  likefremme,  klare,  og  kvasse,  og 
sa?tningerne  jevne,  korte,  og  fyndige,  akkurat  som  i  sagaen. 


E.     "Kongsemnerne"  og  Ibsen. 

OOM  f0r  sagt,  er  "Kongsemnerne"  f0rst  og  fremst  et  psy- 
^  kologisk  drama.  Det  historiske  apparat  bar  for  digteren 
nsermest  vasret  et  hylle  om  hans  egne  tanker  og  oplevelser.  Og 
der  er  mange  av  disse  Ibsen'ske  tanker  og  oplevelser  i  "Kongs- 
emnerne". F0rst  og  fremst  maa  nasvnes  Ibsens  tanker  om  og 
tro  paa  "kaldet".  Og  dette  er  i  virkeligheten  en  av  de  ledende 
grundtanker  i  hele  den  Ibsen'ske  digtning.  Ethvert  menneske 
f0des  til  en  viss  opgave  i  livet,  en  viss  livsgjerning.  Denne  livs- 
gjerning  er  det  ban  her  og  i  mange  av  de  f01gende  verker  bruker 
dette  uttryksfulde  ord  for:  kaldet.  Og  av  h0ieste  vigtighet 
for  enhver  er  det  at  finde  og  f01ge  dette  sit  kald,  eller,  som  det 
heter  i  "Peer  Gynt",  at  faa  vite  "hvad  mester  bar  ment  med 
en";  men,  som  Knappest0peren  sir:  "Det  skal  man  ane";  for 
"i  anelsens  mangel  bar  fyren  med  hoven30  sin  bedste  angel". 

Ogsaa  i  de  fleste  verker  som  gaar  forut  for  "Kongs- 
emnerne", bar  der  i  virkeligheten  vaeret  tale  om  kaldet.  Selv 
om  dette  uttryk  ikke  er  brukt,  forstaar  vi  dog  let  at  efter 
Ibsens  mening  var  det  Catilinas  "kald"  at  frelse  Rom,  fru 
Ingers:!T  at  frelse  Norge,  Hj0rdis's38  at  staa  som  den  sterke, 
straalende  skjoldm0  ved  siden  av  Sigurd  sj0konge,  og  Falkss9 
endelig  at  bli  den  store  digter  ved  Svanhilds  hjaelp.  Og  naar 
ingen  av  disse  naadde  hvad  de  "higet"  efter,  saa  var  det  dels 
—  og  isser  —  paa  grund  av  visse  mangier  ved  deres  egen  per- 
sonlighet,  dels  paa  grund  av  ytre  omstajndigheter,  en  "ublid 
skjasbne".  Det  er  dette  Ibsen  bar  kaldt  "motsigelsen  mel- 
lem  evne  og  higen,  vilje  og  mulighet".  Men  i  "Kongsemnerne" 
kaldes  nu  denne  "higen"  og  denne  "vilje"  likefrem  "kald", 
og  her  m0ter  vi  for  f0rste  gang  en  mand  som  ikke  alene  ser  og 


46  INDLEDNING 

har  en  uryggelig  tro  paa  sit  kald,  men  som  ogsaa  faar  lykke 
til  at  10se  den  opgave  som  dette  kald  laegger  paa  ham.  Haakon 
Haakonss0n  tviler  ikke  et  0ieblik  paa  at  han  har  faat  det  kald 
fra  Gud  at  gj0re  Norge  til  ett  folk,  og  derfor  tviler  han  heller 
ikke  paa  at  han  —  og  han  alene  —  er  manden  som  kan  10se 
denne  opgave.  Og  derfor  10ser  han  den  ogsaa.  —  I  naeste 
verk,  "Brand",  er  det  ogsaa  kaldet  som  spiller  hovedrollen,  og 
her  viser  Ibsen  os  specielt  kaldets  suveraene  ret.  Alt  andet  maa 
of  res  for  kaldets  skyld,  om  det  traenges;  og  Brand  ofrer  alt. 

Ogsaa  Ibsen  hadde  i  mange  aar  hat  tro  paa  sit  kald,  digter- 
kaldet.  Og  som  digter  vilde  han  "lasre  det  norske  folk  at  taenke 
stort".  Men  i  de  sidste  5  a  6  aar  f0r  han  skrev  "Kongs- 
emnerne",  var  denne  tro  blit  sat  paa  en  haard  pr0ve.  Hans 
digtning  fandt  ingen  gjenklang  hos  folket.  Verk  paa  verk 
hadde  han  sendt  ut,  deriblandt  et  mesterverk  som  "Haermaen- 
dene";  men  faa  eller  ingen  var  der  som  brydde  sig  om  dem. 
Kritik,  smaalig  og  naergaaende  kritik,  var  der  nok  av,  men 
ingen  anerkjendelse.  —  Desuten  hadde  hans  0konomiske  kaar 
i  de  sidste  aar  vaeret  saa  daarlige  som  de  vel  kunde  vaere 
naar  det  ikke  skulde  vaere  likefrem  sveltihjel.  Det  teater  hvis 
direkt0r  han  hadde  vasret  siden  1857,  det  norske  teater  i  Kri- 
stiania,  maatte  i  1862  lukke  for  gjaeld.  Det  var  som  intet  vilde 
lykkes  for  ham.  —  Knaekke  Ibsen  fik  dog  al  denne  motgang 
ikke;  den  blev  ham  tvertimot,  som  han  sir  i  sit  digt  ved  tusen- 
aarsfesten,  "den  sunde,  bitre  styrkedrik  hvorav  som  digter  jeg 
paa  randen  av  min  grav  tok  kraft  til  kamp  i  d0gnets  brutte 
straaler".  Dette  viser  hvor  sterk  hans  tro  engang  maatte  ha 
vaeret.  Men  at  han  i  de  naermeste  aar  f0r  "Kongsemnerne" 
har  vaeret  dypt  inde  i  "tvilens  gru",  derom  har  han  nu  selv  git 
os  de  utvetydigste  vidnesbyrd  baade  i  vers  og  i  prosa.  Det 
har  vaeret  med  ham  som  med  Skule:  tvilen  har  vaeret  likesom 
det  element  han  har  levd  i  paa  denne  tid. 

Men  al  denne  tvil  og  forsagthet  synes  at  ha  faat  en  brat 
ende  da  han  h0sten  1863  m0tte  Bj0rnstjerne  Bj0rnson  paa  en 
sangerfest  i  Bergen.  Bj0rnson  var  jo  akkurat  en  slik  person- 
lighet  som  den  Ibsen  en  kort  tid  efter  tegnet  og  kaldte  Haakon 
Haakonss0n:  altid  tryg  paa  sig  selv  og  viss  i  sin  sak,  altid 


INDLEDNING  47 

gaaende  freidig  fremad  —  for  at  seire.  Og  han  forstod  nok 
ogsaa,  som  vi  vet,  den  kunst  at  sastte  mot  i  andre.  Ibsen,  heter 
det,  kom  hjem  fra  dette  m0te  og  skrev  "Kongsemnerne"  i  10pet 
av  nogen  faa  uker  (somme  sir  seks,  andre  otte),  og  der  finder 
vi  igjen  begge  to:  Bj0rnson  som  Haakon  Haakonss0n  og  Ibsen 
som  Skule  Baardss0n.  Men  vel  at  merke:  Ibsen  som  han 
hadde  vasret  f0r  m0tet  med  Bj0rnson,  ikke  som  han  var  da 
han  tegnet  Skule.  At  Ibsen  umulig  kunde  ha  tegnet  Skule  hvis 
han  ikke  selv  hadde  hat  lignende  oplevelser,  det  f01er  nok  den 
taenksomme  laeser  temmelig  snart;  men  han  f01er  ogsaa  at  Ibsen 
neppe  kunde  ha  tegnet  Haakon  hvis  han  ikke  selv  hadde  f01t 
noget  av  den  freidige  tro  paa  sit  kald  som  Haakon  paa  sit. 
Han  skulde  vel  ikke  bli  freidighetens  eller  troens  digter;  det 
var  Bj0rnsons  sak.  Men  som  Jatgeir  skald  sir,  der  er  mange 
slags  gaver  som  kan  gj0re  folk  til  digtere.  Og  en  av  disse  er 
"tvilens  gave".  Det  er  nok  i  grunden  tvilens  digter  Ibsen  hele 
tiden  hadde  tsenkt  at  bli.  (Se  naermere  herom  anmerkningen 
til  Jatgeirs  replik  om  "at  tvile  paa  sin  egen  tvil",  4de  akt).  Men 
det  er  nu  ikke  bare  for  Haakon,  Skule  og  Jatgeir  skald  Ibsen 
hadde  bruk  for  at  faa  sagt  hvad  der  ved  denne  tid  laa  ham 
sterkt  paa  hjerte.  Der  er  ogsaa  en  til  som  i  saa  henseende 
spiller  en  vigtig  rolle,  og  det  er  bisp  Nikolas.  Bispen  er  ikke 
alene  den  samvittighets!0se  intrigant,  den  onde  aand  som  gjen- 
nem  hele  den  stigende  handling  driver  Skule  frem  til  det 
endelige  brud.  Men  gjennem  ham  —  fornemmelig  i  gjenganger- 
scenen40  —  har  Ibsen  ogsaa  faat  anledning  til  at  holde  en 
straffepraeken  for  det  norske  folk  hvis  like  de  vistnok  aldrig 
f0r  hadde  h0rt,  om  de  end  i  de  to  f01gende  verker,  "Brand" 
og  "Peer  Gynt",  snart  skulde  faa  h0re  mere  av  samme  slag. 
Og  isaer  er  vel  hele  den  bekjendte  replik:  "Gaar  til  sin  gjerning 
de  norske  maend"  osv.,  som  talt  like  ut  av  Ibsens  hjerte,  om 
end  han  vel  ikke  selv  netop  har  trodd  stort  paa  at  de  feil  han 
her  anklager  nordmasndene  for  (vilje!0shet,  misundelse  osv.) 
n0dvendigvis  maatte  forklares  paa  denne  mystiske  maate:  at 
det  nemlig  er  "baglerbispen  som  r0gter  sit  kald".  —  Hvor 
meget  det  har  ligget  Ibsen  paa  hjerte  at  faa  sagt  sine  lands- 
maend  dette,  kan  vi  se  bare  av  den  omstasndighet  at  hele  gjen- 


48  INDLEDNING 

ganger-scenen  snarere  er  et  brud  paa  end  et  n0dvendigt  led 
i  hovedhandlingens  naturlige  utvikling.  Men  formelt  eller  if01ge 
verkets  hele  anlaeg  blir  da  altsaa  hele  denne  straffeprasken  en 
bitanke.  Gjenganger-scenen  blir  som  et  slags  "side-show"  dig- 
teren  har  faat  istand  for  at  faa  vise  frem  noget  ban  bar  fundet 
vigtig  nok  til  at  ha  likesom  en  plads  for  sig  selv. 

Hovedtanken. 

Hovedtanken  i  "Kongsemnerne"  maa  selvf01gelig  s0kes  i 
forbindelse  med  de  to  hovedpersoner:  Skule  og  Haakon.  For- 
melt er  det  nok  bare  Skule  som  er  hovedpersonen  (hvorfor?)  ; 
men  i  virkeligheten  er  de  begge  tilsammen  hovedpersonen:  de 
baerer  eller  repraesenterer  hver  sin  side  av  hovedtanken:  Haakon 
den  positive,  Skule  den  negative.  Denne  hovedtanke  (eller 
grundtanke)  kan  uttrykkes  paa  flere  maater.  Faester  vi  blikket 
bare  paa  Haakon  og  Skule,  kan  vi  vel  ikke  uttrykke  den  bedre 
end  Henrik  Jaeger  har  gjort:  "Den  nye  tids  kongstanke  seirer, 
og:  der  er  ikke  haap  for  den  som  kun  kan  gj0re  den  gamle 
saga  om  igjen." 

Men  ikke  alle  kan  ha  "den  nye  tids  kongstanke",  som  Haa- 
kon; heller  ikke  er  det  alle  git  at  kunne  "staa  kongen  nasrmest", 
som  Skule.  Hovedtanken  maa  derfor  kunne  gives  en  mere 
almindelig  form,  en  form  som  vil  passe  for  alle,  og  ikke  bare 
for  slike  storkarer  som  Haakon  og  Skule.  Og  denne  form  er 
let  at  finde.  Haakon  hadde  ikke  alene  den  store  kongstanke, 
det  store  "kald";  men  ban  hadde  tro  paa  sit  kald,  og  derfor 
var  ban  modig  og  sterk  saa  ban  kunde  10se  den  opgave  kaldet 
la  paa  ham.  Og  mangelen  ved  Skule  var  ikke  saa  meget  at  ban 
"bare  kunde  gj0re  den  gamle  saga  om  igjen"  som  meget  mere 
at  ban  tok  feil  av  sit  kald,  hvorfor  ban  altid  blev  den  tvilende, 
mot!0se  og  raad!0se  mand  som  forspildte  sit  liv.  Derfor  kan 
vi  ogsaa  uttrykke  hovedtanken  saa:  Den  som  finder  sit  kald 
off  tror  paa  sit  kald,  han  er  sterk  og  vil  Iflse  sin  opgave  i  livet; 
men  den  som  ikke  finder  sit  rette  kald,  han  er  svak  fordi  han 
altid  vil  piaffes  av  tvil,  og  han  vil  ikke  kunne  Ifse  sin  opgave 


INDLEDNING  49 

/  livet.  —  "Kongsemnerne"  kan  saaledes  siges  at  vasre  en  stor- 
slagen  illustration  til  hine  bekjendte  ord  av  Welhaven  i  bans 
digt  "Orpheus": 

"Saa  jammerbringende  er  tvilens  gru! 
Fed  den  alene  kan  vi  alt  forlise; 
selv  tankens  liv  gaar  tapt,  som  Evrydice, 
naar  denne  deemon  raader  i  vor  hu. 
En  gud  i  os  har  al  vor  stordaad  jvet, 
en  gud  maa  bringe  os  vor  bedste  skat; 
men  tvil  er  avmagt  og  en  sjn  av  stfivet, 
den  ffrer  nedad  i  den  gamle  nat." 


El 


•j 


&3    ^ 


I    |o    |; 


KONGSEMNERNE 

AV 

HENRIK  IBSEN 


PERSONERNE. 


HAAKON  HAAKONSS0N,  kongevalgt  av  birkebeinerne. 

INGA  FRA  VARTEIG,  bans  mor. 

SKULE  JARL. 

FRU  RAGNHILD,  bans  hustru. 

SIGRID,  bans  sister. 

MARGRETE,  bans  datter. 

GUTORM    1NGESS0N. 

SIGURD  RIBBUNG. 

NIKOLAS  ARNESS0N,  bisp  i  Oslo. 

DAGFINN  BONDE,  Haakons  stallare. 

IVAR   BODDE,   bans   hirdprest. 

VEGARD  VSERADAL,  en  av  bans  hirdmasnd. 

GREGORIUS  JONSS0N,   lendermand. 

PAAL   FLIDA,   lendermand. 

INGEBJ0RG,  Andres   Skjaldarbands  hustru. 

PETER,  hendes  s0n,  en  ung  prest. 

SIRA  VILJAM,  huskapellan  bos  bisp   Nikolas. 

MESTER  SIGARD  fra  Brabant,  en  lasge. 

JATGEIR  SKALD,  en  islasnding. 

BAARD  BRATTE,  en  h0vding  fra  det  Trondhjemske. 

ALMUE  OG  BYM^ND  i  Bergen,  Oslo  og  Nidaros. 

KORSBR0DRE,    PRESTER,    MUNKER   OG    NONNER. 
GjESTER,    HIRDM/END    OG    FRUER. 

KRIGSFOLK  o.  s.  v. 


Handlingen    foregaar    i    f0rste    halvdel    av    det    trettende 
aarhundrede. 


F0RSTE    AKT. 

[Kristkirkegaarden  i  Bergen.^  I  bakgrunden  ligger  kirken, 
hvis  hfiportal  vender  f remover  mot  tilskuerne.  Til  venstre  i  for- 
grunden  staar  HAAKON  HAAKONSS0N,  DAGFINN  BONDE,  VE- 
GARD  AV  V/«RDALEN,  IVAR  BoDDE,  samt  flere  lendermand2  og 
hjvdinger.  Likeoverfor  ham  staar  SKULE  JARL,3  GREGORIUS 
JONSS0N,  PAAL  FLIDA,  og  andre  av  jarlens  m<znd.  L-tengere 
tilbake  paa  samme  side  ses  SIGURD  RIBBUNG  med  sit  ffllffe,  off 
bortenfor  ham  GuTORM  INGESS0N  med  flere  hjvdinger.  Kir- 
kens  tilganger  er  besatte  med  vakt;  almuen  fylder  hele  kirke- 
gaarden;  mange  sitter  oppe  i  treerne  og  paa  kirkemuren;  alle 
synes  i  hflieste  spending  at  vente  paa  noget  som  skal  ske.  Fra 
by  ens  kirketaarn  ringer  det  fjern  Off  nesrJ] 

SKULE  JARL  [dampet  og  utaalmodig  til  Gre- 
gorius  Jonss0n].  Hvad  bier  de  efter  saa  laenge 
derinde? 

GREGORIUS  JONSS0N.    Stille ;  nu  begynder  salmen. 

\Inde  fra  den  lukkede  kirke  hfres  til  basu- 
ners  lyd:] 

KOR  AV  MUNKER  OG  NONNER.    Domine  coeli4  etc. 

[Under  sangen  aapnes  kirkedfren  indenfra; 
i  forgrunden  ses  BISP  NIKOLAS  omgit  av 
prester  og  klosterbrfdre.] 

BISP  NIKOLAS  [trar  frem  i  dfiren  og  forkynder 
med  oplfiftet  stav:~\  Nu  baerer  Inga  fra  Varteig5 
jernbyrd6  for  Haakon  kongsemne  !7 

[Kirken  lukkes  igjen;  sangen  vedblir  der- 
inde\\ 

GREGORIUS  JONSS0N  [dampet  til  jarlen'].  Kald 
paa  den  hellige  kong  Olav  for  det  som  ret  er. 


54  KONGSEMNERNE 

SKULE  JARL  [hurtig  og  avvergende~\.  Ikke  nu. 
Bedst  ikke  at  minde  ham  om  mig. 

IVAR  BODDE  [griper  Haakon  om  armen\.  Bed 
til  Herren  din  Gud,  Haakon  Haakonss0n. 

HAAKON.     Beh0ves  ikke;  jeg  er  viss  paa  ham. 

\8angen  fra  kirken  lyder  sterkere;  alle 
blotter  hoderne,  mange  folder  paa  knee  og 
beder.~\ 

GREGORIUS  JONSS0N  [til  jarlen'].  Dette  .er  en 
stor  time  for  dig  og  mange. 

SKULE  JARL  [ser  spandt  mot  kirken~\.  En  stor 
time  for  Norge. 

PAAL  FLIDA  [nar  ved  }arlen\.  Nu  holder  hun 
jernet. 

DAGFINN  BONDE  [over  hos  Haakon"].  De  kom- 
mer  kirkegulvet  nedover. 

IVAR  BODDE.  Krist  skjerme8  dine  skjaere  haender, 
Inga  kongsmoder. 

HAAKON.  Denne  stund  skal  hun  visselig  10nnes 
for  al  min  tid. 

SKULE' JARL  [som  spandt  har  lyttet,  utbryter 
pludselig'].  Skrek  hun?  Slap  hun  jernet? 

PAAL  FLIDA  [gaar  opover~\.  Jeg  vet  ikke  hvad 
det  var. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Kvinderne  graater  h0it  i 
forhallen. 

KORET  FRA  KIRKEN  [f alder  jublende  ind'] .  Gloria 
in  excelsis  Deo!9 

\Portalen  springer  op;  Inga  kommer  ut, 
fulfft  av  nonner,  prester  og  munker.] 

INGA  [paa  kirketrappen'].  Gud  har  d0mt!  Se 
disse  hasnder;  med  dem  bar  jeg  jernet! 

STEMMER  BLANDT  M^NGDEN.  De  er  skjaere  og 
hvite  som  f0r! 


F0RSTE  AKT  55 

ANDRE  STEMMER.     Endda  fagrere! 

HELE  ALMUEN.  Han  er  visselig  Haakon  Sver- 
ress0ns  s0n ! 

HAAKON  [omfavner  hende~\.  Hav  tak,  tak,  du 
h0it  velsignede ! 

BISP  NIKOLAS  [stryker  forbi  jarlen'].  Uklokt 
var  det  at  fremme  jernbyrden. 

SKULE  JARL.  Nei,  herre  bisp,  Gud  maatte™  tale 
i  denne  sak. 

HAAKON  [dypt  bevaget,  holder  Inga  ved  haan- 
den~\.  Nu  er  det  altsaa  gjort,  det  som  hver  en  evne 

i  mig  har  ropt  h0it  imot, det  som  mit  hjerte 

bar  vridd  og  vendt  sig  under  — 

DAGFINN  BONDE  [ut  mot  mtengden\.  Ja,  se  paa 
denne  kvinde  og  tasnk  jer11  om,  saa  mange  som  I  her 
er!  Hvo12  bar  tvilt  om  hendes  ord  f0r  enkelte 
hadde  bruk  for  at  der  skulde  tvlles? 

PAAL  FLIDA.  Tvilen  har  hvisket  i  hvert  kot  fra 
den  stund  Haakon  kongsemne  blev  baaret  som  barn 
ind  i  kong  Inges  gaard. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Og  sidste  vinter  vokste 
den  til  et  skrik  og  gik  lydt  over  landet,  nord  og 
s0r;  det  taenker  j.eg  hver  mand  kan  vidne.  .  ,;, 

HAAKON.  Bedst  kan  jeg  selv  vidne  det.  Derfor 
har  jeg  ogsaa  git  efter  for  mange  trofaste  venners 
raad  og  b0iet  mig  saa  dypt  som  ingen  anden  konge- 
valgt  mand  har  gjort  paa  lange  tider.  Jeg  har 
bevist  med  jernbyrd  min  f0dsel,  bevist  min  ret,  som 
Haakon  Sverress0ns  s0n,  til  at  ta  land  og  rike  i  arv. 
Ikke  vil  jeg  her  granske  n0iere  hvem  der  har  fostret 
tvilen  og  gjort  den  saa  h0imaelt  som  jarlens  frzende 
sir;  men  det  vet  jeg,  at  bittert  har  jeg  lidt  under 
den.  Jeg  har  vaeret  kongevalgt  fra  barn  av ;  men  liten 


56  KONGSEMNERNE 

kongsasre  blev  mig  vist,  selv  der  hvor  det  skulde 
tykkes  at  jeg  tryggest  turde  vente  det.  Jeg  vil  kim 
minde  om  sidst  palmes0ndag  i  Nidaros13  da  jeg  gik 
op  til  alteret  for  at  ofre,  og  erkebispen  vendte  sig 
om  og  lot  som  ban  ikke  saa  mig,  for  at  slippe  at 
hilse  som  det  er  skik  at  hilse  konger.  Dog,  slikt 
skulde  jeg  let  visst14  at  baere;  men  aapen  krig  var 
naer  ved  at  bryte  10s  i  landet,  og  den  maatte  jeg 
hindre. 

DAGFINN  BONDE.  Godt  kan  det  vaere  for  konger 
at  lytte  til  kloke  maends  raad;  men  var  mit  raad 
h0rt15  i  denne  sak,  da  hadde  det  ikke  vaeret  med  hett 
jern,  men  med  koldt  staal  at  Haakon  Haakonss0n 
skulde  skiftet10  ret  mellem  sig  og  sine  uvenner. 

HAAKON.  Styr  dig,  Dagfinn ;  det  s0mmer  sig  for 
den  mand  som  skal  styre  fremst  i  riket. 

SKULE  JARL  \rned  et  let  smil~\.  Kongens  uven 
er  det  saa  nemt  at  kalde  hver  den  som  er  kongens 
vilje  imot.  Jeg  mener  nu  den  er  kongen  vaerst  som 
raar  ham  fra  at  godtgj0re  sin  ret  til  kongsnavnet. 

HAAKON.  Hvem  vet.  Var  det  min  ret  alene  som 
her  handledes  om,  saa  kunde  det  haende  at  jeg  ikke 
hadde  kj0pt  den  saa  dyrt;  men  vi  faar  se  h0iere  op; 
her  gjaelder  det  kald  og  pligt.  Jeg  kjender  det  h0it 
og  varmt  indeni  mig,  og  jeg  blyges  ikke  ved  at  si 
det,  —  jeg  alene  er  den  som  kan  styre  landet  frem 
til  det  bedste  i  disse  tider;  —  kongef0dsel  avler 
kongepligt  — 

SKULE  JARL.  Der  er  flere  her  som  gir  sig  selv 
slikt  fagert  skudsmaal. 

SIGURD  RIBBUNG.  Jeg  gj0r  det,  og  med  like  saa 
fuld  grund.  Min  farfar  var  kong  Magnus  Erlings- 
s0n  — 


F0RSTE   AKT  57 

HAAKON.  Ja,  hvis  din  far,  Erling  Steinvaeg,  var 
kong  Magnus's  s0n;  men  de  fleste  negter  det,  og 
endnu  er  der  ikke  baaret  nogen  jernbyrd  i  den  sak. 

SIGURD  RIBBUNG.  Ribbungerne  tok  mig  til  konge 
og  gjorde  det  med  fri  vilje,  mens  Dagfinn  Bonde 
og  andre  birkebeiner  truet  sig  til  et  kongsnavn  for 
dig. 

HAAKON.  Ja,  saa  ilde  hadde  I  stelt  med  Norge 
at  Sverres  setling  maatte  true  sig  frem. 

GUTORM  INGESS0N.  Sverres  aetling  er  jeg  like- 
saa  fuldt  som  du  — 

DAGFINN  BONDE.  Men  ikke  i  like17  raekke,  mand 
efter  mand. 

BISP  NIKOLAS.  Der  er  kvindeled  imellem,  Gut- 
orm. 

GUTORM  INGESS0N.  Det  vet  jeg  dog,  at  Inge 
Baardss0n,  min  far,  var  lovlig  tat  til  konge  over 
Norge. 

HAAKON.  Fordi  der  ikke  var  nogen  som  kjendte 
til  at  Sverres  sp'nnesjzfo  var  i  live.  Fra  den  dag  det 
blev  vitterlig,  styrte  han  riket  som  verge  for  mig, 
ikke  anderledes. 

SKULE  JARL.  Saa  kan  ikke  siges18  med  sandhet; 
Inge  var  hele  sin  tid  konge  med  al  lovlig  magt  og 
uten  forbehold.  At  Gutorm  liten  ret  bar,  kan  vaere 
sandt  nok;  ti  han  er  uegte  f0dt;  men  jeg  er  kong 
Inges  egtef0dte  bror,  og  loven  er  for  mig  naar  jeg 
kraever  og  tar  fuld  arv  efter  ham. 

DAGFINN  BONDE.  Aa,  herre  jarl,  fuld  arv  har 
I  visselig  tat,  og  ikke  eders  fars  slegtseie  alene, 
men  alt  hvad  Haakon  Sverress^n  av  gods  lot 
efter  sig. 


5  8  KONGSEMNERNE 

BISP  NIKOLAS.  Ikke  alt,  gode  Dagfinn.  JEr 
sandheten ;  —  kong  Haakon  har  beholdt  en  sylgje  og 
den  guldring  ban  baerer  om  armen. 

HAAKON.  La  det  vaere  som  det  vil ;  med  Guds 
hjadp  skal  jeg  vinde  gods  igjen.  Og  nu,  I  lender- 
maend  og  lagmaend,  I  kirkebr0dre  og  h0vdinger  og 
hirdfolk,  nu  er  det  tid  at  saette19  riksm0tet,  som 
vedtat  er.  Med  bundne  haender  har  jeg  sittet  til 
denne  dag;  jeg  mener  ingen  mand  vil  fortaenke  mig 
i  at  jeg  lasngter  efter  at  faa  dem  10ste. 

SKULE  JARL.  Det  gaar  flere  som  jer,20  Haakon 
Haakonss0n. 

HAAKON  \blir  opmerksom].  Herre  jarl,  hvad 
mener  I? 

SKULE  JARL.  Jeg  mener  at  alle  vi  kongsemner 
har  samme  skjel  til  at  laengte.  Alle  har  vi  vasret 
like  stramt  bundne;  ti  ingen  av  os  har  visst  hvor 
langt  hans  ret  strak. 

BISP  NIKOLAS.  Utrygt  har  det  vaeret  med  kir- 
kens  saker  som  med  landets;  men  nu  faar  den 
hellige  kong  Olavs  lov21  d0mme. 

DAGFINN  BONDE  [hahlydt].    Nyeknep! 

[Haakons    intend    rykker    ntermere    sam- 
menJ] 

HAAKON  [tvinger  sig  til  rolighet  og  gaar  et  par 
skridt  frem  mot  jarlen~\.  Jeg  vil  tro  at  jeg  ikke 
har  fattet  eders  mening.  Jernbyrden  har  godtgjort 
min  odelsret22  til  riket,  og  derfor  skj0nner  jeg  ikke 
bedre  end  at  riksm0tet  kun  har  at  gi  lovskraft  til 
mit  kongevalg,  som  alt  gik  for  sig  paa  0reting23 
for  seks  aar  siden. 

FLERE  BLANDT  JARLENS  OG  SIGURDS  NLEND.  Nei, 
nei,  —  det  negter  vi! 


F0RSTE   AKT  59 

SKULE  JARL.  Saa  var  aldrig  tanken  da  det  blev 
vedtat  at  holde  riksm0te  her.  Ved  jernbyrden  har 
I  endnu  ikke  vundet  riket,  men  kim  bevist  eders 
adkomst  til  idag  at  m0te  frem  med  os  andre  kongs- 
emner  og  gj0re  gjaeldende24  det  krav  som  I  mener 
at  ha  —  ^»  A,  «-.-.*/ 

HAAKON  [tvlnger  sig'].  Det  vil  da  kort  og  greit 
si,  at  i  seks  aar  har  jeg  urettelig  baaret  kongsnavn, 
og  i  seks  aar  har  I,  herre  jarl,  urettelig  raadet  landet 
som  verge  for  mig. 

SKULE  JARL.  Ingenlunde  saa.  En  maatte  basre 
kongsnavnet  da  min  bror  var  d0d.  Birkebeinerne, 
og  mest  Dagfinn  Bonde,  var  virksomme  for  eders 
sak  og  fik  jert  valg  fremmet  f0r  vi  andre  kunde 
komme  frem  med  vore  fordringer. 

BISP  NIKOLAS  [til  Haakoii].  Jarlen  mener  at 
hint  valg  kun  gav  jer  bruksret,  ikke  eiendomsret  til 
kongemagten. 

SKULE  JARL.  I  har  sittet  inde  med25  alle  rettig- 
heter;  men  baade  Sigurd  Ribbung  og  Gutorm  Inges- 
s0n  og  jeg  mener  os  at  vaere  fuldt  saa  naere  arvinger 
som  I ;  og  nu  skal  loven  dele  mellem  os,  og  si  hvo 
der26  skal  ta  arven  fast  for  alle  tider. 

BISP  NIKOLAS.  Sandt  at  si,  har  nok  jarlen  god 
grund  for  sin  mening. 

SKULE  JARL.  Baade  jernbyrd  og  riksm0te  har 
mere  end  en  gang  vaeret  paa  tale  i  disse  aar;  men 
altid  er  der  kommet  noget  imellem.  Og,  herr  Haa- 
kon,  dersom  I  mente  at  eders  ret  stod  uryggelig  fast 
ved  f0rste  kongevalg,  hvorfor  gav  I  da  jert  minde27 
til  at  jernbyrden  nu  blev  fremmet? 

DAGFINN  BONDE  [forbltrei].  Bruk  verget,  kongs- 
maend,  og  la  det  dele ! 


60  KONGSEMNERNE 

MANGE  AV  HIRDEN  [stormer  frem~\.  Baer  vaa- 
ben  paa  kongens  uvenner! 

SKULE  JARL  [roper  til  sine~\.  Draep  ingen!  Saar 
ingen !  Bare  hold  dem  fra  livet.28 

HAAKON  [holder  sine  tilbake~\.  Ind  med  verget, 
hver  mand  som  drog  det !  —  Ind  med  verget,  sir 
jeg!  \_Rolig'].  I  gj0r  det  tifold  vaerre  for  mig  med 
slik  fremfaerd. 

SKULE  JARL.  Slik  farer  maend  frem  mot  msend 
hele  landet  rundt.  Der  ser  I,  Haakon  Haakonss0n; 
nu  tasnker  jeg  det  bedst  viste  sig  hvad  I  liar  at  gj0re 
ifald  landets  fred  og  maends  liv  ligger  jer  paa  hjerte. 

HAAKON  [efter  en  kort  betankning'].  Ja,  jeg  ser 
det.  [Tar  Inga  ved  haanden  og  vender  sig  til  en 
av  dem  som  staar  om  hamJ\  Torkell,  du  var  en 
trofast  mand  i  min  fars  hird;  ta  denne  kvinde  hjem 
til  dit  herberge,  og  vaer  god  mot  hende ;  —  hun  var 
Haakon  Sverress0n  saare  kjaer.  —  Gud  signe  dig, 
min  mor,  —  jeg  faar  m0te  til  riksstevne  nu.  [Inga 
trykker  hans  haand  og  gaar  med  Torkell.  Haakon 
tier  litt,  trar  derpaa  frem  og  sir  med  klarhet:~\ 
Loven  skal  d0mme;  den  alene.  I  birkebeiner  som 
var  med  paa  0reting  og  tok  mig  til  konge,  I  er  nu 
10st  fra  den  ed  I  svor  mig  der.  Du,  Dagfinn,  er 
ikke  min  stallare  mere;  jeg  vil  ikke  m0te  frem  med 
stallare  eller  med  hird,  ikke  med  kongsmaend  eller 
med  svorne  kjaemper;  jeg  er  en  fattig  mand;  al  min 
arv  er  en  sylgje  og  denne  guldring;  —  det  er  ringe 
gods  at  10nne  saa  mange  gode  maends  tjeneste  med. 
Nu,  I  andre  kongsemner,  nu  staar  det  like  mellem 
os;  jeg  vil  intet  ha  forut  for  jer  undtagen  den  ret 
som  jeg  har  ovenfra,  —  den  hverken  kan  jeg  eller 


F0RSTE   AKT  61 

vil  jeg  dele  med  nogen.    La  blaase  til  riksstevne,  og 
saa  d0mme  Guds  og  den  hellige  kong  Olavs  lov. 

[Gaar  ut  med  sine  mand  til  venstre;  der 
blaases  i  horn  off  lur  langt  borte.] 

GREGORIUS  JONSS0N  [til  jarlen,  idet  mangden 
holder  paa  at  gaa\.  Ved  jernbyrden  tyktes  du  mig 
raed,  og  nu  ser  du  saa  glad  og  tr0stig  ut. 

SKULE  JARL  [fornfiiet].  Saa  du  han  hadde  Sver- 
res  0ine  da  han  talte?  Godt  blir  valget  enten  de 
gj0r  ham  eller  mig  til  konge. 

GREGORIUS  JONSS0N  [urolig].  Men  vik  ikke. 
Taenk  paa  alle  dem  som  falder  med  din  sak. 

SKULE  JARL.  Her  staar  jeg  paa  rettens  grund; 
nu  gjemmer  jeg  mig  ikke  for  helgenen.  [Gaar  ut 
til  venstre  med  sit  f0lge.~\ 

BISP  NIKOLAS  [haster  efter  Dagfinn  Bonde]. 
Det  gaar  nok,  gode  Dagfinn,  det  gaar  nok;  —  men 
hold  jarlen  langt  borte  fra  kongen  naar  han  er 
kaaret;  —  hold  ham  bare  langt  borte! 

[Alle  gaar  ut  til  venstre  bak  kirken.] 


EN    HAL    I    KONGSGAARDEN. 

\_Til  venstre  i  forgrunden  er  et  lavt  vindu;  til  hfire  ind- 
gangsd^r ;  i  bakgrunden  en  stflrre  d$r,  som  f$rer  ind  til  kongs- 
hallen.  Ved  vinduet  staar  et  bord;  for  resten  staler  og  banker. 
FRU  RAGNHILD  og  MARGRETE  kommer  fra  den  mindre  dflr; 
SlGRlD  f$lger  straks  efter J\ 

FRU  RAGNHILD.     Her  ind. 

MARGRETE.    Ja,  her  er  murkest. 

FRU  RAGNHILD  [gaar  til  vinduet}.  Og  her  kan 
vi  se  ned  paa  tingvolden. 

MARGRETE  [ser  forsigtig  ut}.  Ja,  dernede  bak 
kirken  er  de  alle  samlet.  [Fender  sig  i  graat.] 
Dernede  skal  nu  det  ske  som  vil  dra  saa  meget 
efter  sig. 


62 


KONGSEMNERNE 


FRU  RAGNHILD.  Hvem  raar  her  i  hallen  imor- 
gen? 

MARGRETE.  O  ti.  Saa  tung  en  dag  hadde  jeg 
aldrig  taenkt  at  skulle  leve. 

FRU  RAGNHILD.  Den  maatte  komme;  at  staa 
som  kongsverge  var  ikke  fuld  gjerning  for  ham. 

MARGRETE.  Ja  —  den  maatte  komme;  kongs- 
navnet  alene  kunde  ikke  vaere  ham  nok. 

FRU  RAGNHILD.     Hvem  taler  du  om? 

MARGRETE.    Om  Haakon. 

FRU  RAGNHILD.    Jeg  take  om  jarlen. 

MARGRETE.  Der  lever  ikke  ypperligere  maend 
end  de  to. 

FRU  RAGNHILD.  Ser  du  Sigurd  Ribbung?  Hvor 
lumsk  han  sitter  —  ret  som  en  ulv  i  laenke. 

MARGRETE.  Ja  se  — !  han  folder  haenderne 
foran  sig  over  sverdknappen  og  hviler  haken  paa 
dem. 

FRU  RAGNHILD.  Han  biter  sig  i  mundskjegget 
og  ler  — 

MARGRETE.    Hvor  stygt  han  ler. 

FRU  RAGNHILD.  Han  vet  at  ingen  vil  fremme 
hans  sak;  —  det  er  det  som  gj0r  ham  ond.  —  Hvem 
er  den  lagmand  som  taler  nu? 

MARGRETE.     Det  er  Gunnar  Grjonbak. 

FRU  RAGNHILD.     Er  han  for  jarlen? 

MARGRETE.    Nei,  han  er  nok  for  kongen  — 

FRU  RAGNHILD  [ser  paa  hende~\.  For  hvem  er 
han,  sir  du? 

MARGRETE.     For  Haakon  Haakonss0n. 


F0RSTE   AKT  63 

FRU  RAGNHILD  [ser  ut;  efter  et  kort  ophold']. 
Hvor  sitter  Gutorm  Ingess0n,  —  ham  ser  jeg  ikke. 

MARGRETE.  Bak  sine  maend,  der  nederst  —  i  fot- 
sid  kappe. 

FRU  RAGNHILD.    Ja  der. 

MARGRETE.    Han  ser  ut  som  han  skammer  sig  — 

FRU  RAGNHILD.     Det  er  paa  morens  vegne. 

MARGRETE.     Saa  gjorde  ikke  Haakon. 

FRU  RAGNHILD.     Hvem  taler  mi? 

MARGRETE  [ser  ut].  Tord  Skolle,  lagmanden 
i  Ranafylke.29 

FRU  RAGNHILD.    Er  han  for  jarlen? 

MARGRETE.     Nei  —  for  Haakon. 

FRU  RAGNHILD.  Hvor  uryggelig  jarlen  sitter  og 
h0rer  til. 

MARGRETE.  Haakon  tykkes  stille  —  men  sterk 
allikevel.  [Livfuldt.]  Stod  en  langfarende  mand 
her,  han  skulde  kjende  de  to  blandt  alle  de  tusen 
andre. 

FRU  RAGNHILD.  Se,  Margrete;  Dagfinn  Bonde 
flytter  en  forgyldt  stol  frem  for  Haakon  — 

MARGRETE.  Paal  Flida  saetter  maken  til  den  bak 
jarlen  — 

FRU  RAGNHILD.    Haakons  maend  vil  hindre  det ! 

MARGRETE.    Jarlen  holder  fast  i  stolen  — ! 

FRU  RAGNHILD.  Haakon  taler  vredt  til  ham  — 
\Flygter  med  et  skrlk  fra  vinduet.~\  O,  Jesus  Kristus ! 
Saa  du  0inene  —  og  smilet  — !  Nei,  det  var  ikke 
jarlen. 

MARGRETE  [som  med  radsel  har  fulgt  efter^. 
Ikke  Haakon  heller !  Hverken  jarlen  eller  Haakon ! 


64  KONGSEMNERNE 

SlGRlD  [ved  vinduet'] .     O  usselt,  usselt ! 

MARGRETE.     Sigrid ! 

FRU  RAGNHILD.     Er  du  her! 

SIGRID.  Saa  dypt  maa  de  laegge  veien  nedenom 
for  at  vinde  op  paa  kongssaetet. 

MARGRETE.  O,  bed  med  os  at  alt  maa  vendes  til 
det  bedste. 

FRU  RAGNHILD  [blek  og  for  far  det  til  Sigrid']. 
Saa  du  ham  — ?  Saa  du  min  husbond  — ?  0inene 
og  smilet,  —  jeg  skulde  ikke  kjendt  ham. 

SIGRID.     Lignet  han  Sigurd  Ribbung? 

FRU  RAGNHILD  [sagte~\.  Ja,  han  lignet  Sigurd 
Ribbung! 

SIGRID.     Lo  han  som  Sigurd? 

FRU  RAGNHILD.    Ja,  ja! 

SIGRID.     Saa  faar  vi  alle  bede. 

FRU  RAGNHILD  [med  fortvilet  styrke~\.  Jarlen 
maa  kaares  til  konge  I  Han  tar  skade  paa  sin  sjael, 
blir  han  ikke  f0rste  mand  i  landet! 

SIGRID  [sterkcrc].     Saa  faar  vi  alle  bede. 

FRU  RAGNHILD.  Hys,  hvad  er  det !  [Fed  vin- 
duet]. Hvilke  rop!  Alle  maend  har  reist  sig;  alle 
bannere  og  merker  svinger  for  vinden. 

SIGRID  [griper  hende  om  afmen}.  Bed,  kvinde ! 
Bed  for  din  husbond! 

FRU  RAGNHILD.  Ja,  Hellig  Olav,  gi  ham  al  mag- 
ten  i  dette  land! 

SIGRID  \vildt'].  Ingen  —  ingen!  Ellers  frelses 
han  ikke ! 

FRU  RAGNHILD.  Han  maa  ha  magten.  Alt  godt 
i  ham  vil  gro  og  blomstre,  faar  han  den.  —  Se  ut, 


F0RSTE  AKT  65 

Margrete!  H0refter!  \Viker  et  skridt  tilbake.] 
Der  10ftes  alle  haender  til  ed ! 

MARGRETE  [lytter  ved  vinduet]. 

FRU  RAGNHILD.  Gud  og  Hellig  Olav,  hvem  gjael- 
der  det? 

SIGRID.     Bed! 

MARGRETE  [lytter,  off  gir  med  oplfiftet  haand 
tegn  til  taushet]. 

FRU  RAGNHILD  [om  litt].  Tal!  [Fra  ting- 
golden  blaases  h0it  i  lur  og  horn.']  Gud  og  Hellig 
Olav,  hvem  gjaldt  det?  [Kort  ophold.] 

MARGRETE  [vender  hodet  om  og  sir] :  Nu  tok 
de  Haakon  Haakonssp'n  til  konge. 

[Musikken  til  kongstoget  folder  ind,  f$rst 
d&mpet,  siden  natrmere  og  neermere.  FRU 
RAGNHILD  klynger  sig  graatende  op  til 
SIGRID,  sow  ffirer  hende  stille  ut  til  h$ire; 
MARGRETE  blir  ubev&gelig  staaende  la'net 
op  til  vinduskarmen.  Kongens  svender 
aapner  de  store  dflrer;  man  ser  ind  i  hal- 
len,  som  lift  efter  lift  fyldes  av  toget  fra 
tingvoldenJ} 

HAAKON  [vender  sig  i  d0ren  til  Ivar  Bodde~\. 
Bring  mig  skrivefjasren  og  voks  og  silke,  —  perga- 
ment  har  jeg  herinde.  \Gaar  i  livlig  bevagelse  frem 
til  bar  det  og  logger  no  gen  pergamentruller  frem.] 
Margrete,  nu  er  jeg  konge! 

MARGRETE.    Jeg  hilser  min  herrt  og  konge. 

HAAKON.  Tak!  [Ser  paa  hende  og  tar  hendes 
haand].  Tilgi ;  jeg  taenkte  ikke  paa  at  det  maatte 
kraenke  eder. 

MARGRETE  [drar  haanden  til  sig].  Det  krasnkte 
mig  ikke;  —  I  er  visselig  kongef0dt. 


66  KONGSEMNERNE 

HAAKON  [med  liv~\.  Ja,  maa  ikke  hver  mand  si 
det  som  kommer  ihug  hvor  vidunderlig  Gud  og  de 
hellige  har  berget  mig  mot  alt  ondt?  Aarsgammel 
bar  birkebeinerne  mig  over  fjeldet  i  frost  og  uveir, 
og  midt  imellem  dem  som  stod  mig  efter  livet.30 
I  Nidaros  slap  jeg  uskadt  fra  baglerne  den  tid  de 
braendte  byen  og  draepte  saa  mange  av  vore,  mens 
kong  Inge  selv  med  n0d31  frelste  sig  ombord  ved 
at  entre  opefter  ankertauget. 

MARGRETE.     I  har  fristet  en  haard  opvekst. 

HAAKON  [ser  visst  paa  hende~\.  Det  basres  mig 
nu  for32  at  I  kunde  gjort  den  mildere. 

MARGRETE.    Jeg  ? 

HAAKON.  I  kunde  va*ret  mig  saa  god  en  foster- 
sister  alle  de  aar  vi  vokste  op  sammen. 

MARGRETE.    Men  det  faldt  sig  ikke  slik. 

HAAKON.  Nei  —  det  faldt  sig  ikke  slik;  —  vi 
saa  paa  hinanden,  hver  fra  vor33  krok;  men  sjelden 
takes  vi  ved  —  [Utaalmodig]  hvor  blir  han  av? 
[IvAR  BODDE  kommer  med  skrivesaker.~\  Er  du 
der ;  gi  hit ! 

[HAAKON  setter  sig  ved  bordet  og  skri- 
ver.  Litt  efter  kommer  SKULE  JARL  ind; 
derpaa  DAGFINN  BONDE,  BISP  NIKOLAS 
og  VEGARD  V^RADAL.] 

HAAKON  [ser  op  og  lar  pennen  synke~\.  Herre 
jarl,  vet  I  hvad  jeg  her  skriver!  [Jarlen  narmer 
sig.~\  Det  er  til  min  mor;  jeg  takker  hende  for  alt 
godt  og  kysser  hende  tusen  ganger  —  her  i  brevet, 
forstaar  I.  Hun  skal  sendes  0ster  til  Borgarsyssel34 
og  leve  der  med  al  kongelig  sere. 

SKULE  JARL.  I  vil  ikke  beholde  hende  her  i 
kongsgaarden? 


F0RSTE  AKT  67 

HAAKON.  Hun  er  mig  altfor  kjaer,  jarl;  en  konge 
maa  ikke  ha  nogen  om  sig  som  er  ham  altfor  kjaer; 
en  konge  maa  handle  med  frie  haender,  staa  alene, 
ikke  ledes,  ikke  lokkes.  Her  er  saa  meget  at  b0te 
paa  her  i  Norge.  \Vedbl\r  at  skrive.] 

VEGARD  V^ERADAL  [sagte  til  bisp  Nikolas'].  Det 
var  mit  raad,  dette  med  Inga  kongsmor. 

BISP  NIKOLAS.    Jeg  kjendte  jer  straks  paa  raadet. 

VEGARD  V^ERADAL.     Men  like  for  like35  nu. 

BISP  NIKOLAS.     Vent.    Jeg  holder  det  jeg  lovte. 

HAAKON  [gir  pergamentet  til  Ivar  Bodde] .  Laeg 
I  det  sammen  og  bring  hende  det  selv  med  mange 
kjaerlige  hilsninger  — 

IVAR  BODDE  [som  har  kastet  et  $ie  i  pergamen- 
tet]. Herre  —  allerede  idag,  skriver  I  — ! 

HAAKON.  Nu  er  vinden  god,  den  stryker  leden36 
nedover. 

DAGFINN  BONDE  [langsomt].  Kom  ihug,  herre 
konge,  at  hun  har  ligget  natten  over  paa  altertrinnet 
i  b0n  og  faste. 

IVAR  BODDE.  Og  det  turde  haende  hun  var  tract 
efter  jernbyrden. 

HAAKON.  Sandt  nok,  sandt  nok;  —  min  gode, 
kjaerlige  mor  — !  [Tar  sig  sammen.]  Ja,  er  hun 
altfor  tract,  saa  venter  hun  til  imorgen. 

IVAR  BODDE.  Eders  vilje  skal  ske.  [Lagger  et 
nyt  pergament  frem.]  Men  saa  det  andet,  herre. 

HAAKON.  Det  andet?  —  Ivar  Bodde,  jeg  kan 
ikke. 

DAGFINN  BONDE  [peker  paa  brevet  til  Inga~\. 
I  kunde  dog  hint. 

IVAR  BODDE.     Alt  hvad  syndig  er,  maa  brytes. 


68  KONGSEMNERNE 

BiSP  NIKOLAS  [som  imidlertid  har  narmet  sig~\. 
Bind  jarlens  haender  nu,  kong  Haakon. 

HAAKON  [d<empet~\.     Mener  I  det  traenges? 

BISP  NIKOLAS.  I  faar  aldrig  kj0pt  landets  fred 
paa  billigere  vilkaar. 

HAAKON.  Saa  kan  jeg.  Hit  med  pennen !  [Skri- 
ver.~\ 

SKULE  JARL  [til  bispen,  der  gaar  over  til  h$ire]. 
I  har  kongens  0re,  som  det  later. 

BISP  NIKOLAS.     Til  gavn  for  jer. 

SKULE  JARL.     Sir  I  det? 

BISP  NIKOLAS.  F0r  kveld  vil  I  takke  mig.  [Han 
fjerner  sig.'} 

HAAKON  [trakker  pergamentet  frem~].  Laes  dette, 
jarl. 

SKULE  JARL  [laser,  ser  forbauset  paa  kongen  og 
sir  med  hah  stemme] :  I  bryter  alt  forhold  til 
Kanga  hin  unge? 

HAAKON.  Til  Kanga,  som  jeg  har  elsket  over  alt 
i  verden.  Fra  idag  av  t0r  hun  aldrig  traeffes  paa 
den  vei  hvor  kongen  gaar  frem. 

SKULE  JARL.  Stort  er  det  som  I  der  gj0r,  Haa- 
kon; —  jeg  vet  godt  fra  mig  selv  hvad  det  maa 
koste  — 

HAAKON.  Bort  maa  hver  den  som  er  kongen 
altfor  kjasr.  Bind  brevet  sammen.  [Gir  det  til 
Ivar  Bodde.~\ 

BISP  NIKOLAS  [bflier  sig  over  stolen].  Herre 
konge,  nu  vandt  I  langt  frem  mot  jarlens  venskap. 

HAAKON  [rakker  ham  haanden'].  Tak,  bisp 
Nikolas;  I  raadde  mig  til  det  bedste.  Be37  om  en 
naade,  og  den  skal  vises  jer. 


F0RSTE   AKT  69 

BISP  NIKOLAS.    Vil  I? 

HAAKON.     Det  tilsir  jeg  eder  med  mit  kongeord. 

BISP  NIKOLAS.  Saa  gj0r  Vegard  Vaeradal  til 
sysselmand  paa  Haalogaland.38 

HAAKON.  Vegard?  Han  er  fast  den  troeste  ven 
jeg  har;  n0dig  skikket  jeg  ham  saa  langt  fra  mig. 

BISP  NIKOLAS.  Kongens  ven  b0r  kongelig  10n- 
nes.  Bind  jarlen  paa  den  vis  som  jeg  har  raadet 
til,  saa  er  I  tryg  til  alle  tider. 

HAAKON  [tar  et  pergament'].  Vegard  skal  ha 
syssel  paa  Haalogaland.  [Shrive nde.~\  Her  gir  jeg 
mit  kongelige  brev  derpaa. 

[BlSPEN  fjerner  sig.1 

SKULE  JARL  [n<ermer  sig  bordet~\.  Hvad  skriver 
I  der? 

HAAKON  [r<ekker  ham  bladet~\.     Laes. 

SKULE  JARL  {laser  og  ser  visst  paa  kongen~\. 
Vegard  Vaeradal?  Paa  Haalogaland? 

HAAKON.     Paa  det  nordre,  som  er  ledig. 

SKULE  JARL.  I  mindes  da  ikke  at  Andres  Skjal- 
darband  ogsaa  har  syssel  der  nord?  De  to  er  bitre 
avindsmasnd;  —  Andres  Skjaldarband  holder  sig 
til  mig  — 

HAAKON  [smiler  og  reiser  sig~\.  Og  Vegard 
Vaeradal  til  mig.  Derfor  maa  de  se  til  at  bli  forlikte 
jo  f0r  jo  heller.39  Der  maa  ingen  splid  vaere  mellem 
kongens  og  jarlens  maend  herefterdags. 

BISP  NIKOLAS.  Hm,  dette  her  turde  snart  gaa 
gait!  [Narmer  sig  urol'ig.~\ 

SKULE  JARL.     I  taenker  klokt  og  dypt,  Haakon. 


70  KONGSEMNERNE 

HAAKON  [varm].  Skule  jarl,  jeg  tok  riket  fra 
jer  idag,  —  men  la  eders  datter  dele  det  med  mig! 

SKULE  JARL.    Min  datter! 

MARGRETE.    Gud ! 

HAAKON.     Margrete,  —  vil  I  vaere  dronning? 

MARGRETE  [tier]. 

HAAKON  [tar  hendes  haand~\.    Svar  mig. 

MARGRETE  [sagte].  Jeg  vil  gjerne  vaere  eders 
hustru. 

SKULE  JARL  [med  et  haandslag~\.  Fred  og  forlik 
av  hjertet! 

HAAKON.    Tak ! 

IVAR  BODDE  [til  Dagfinn].  Himlen  vsre  lovet; 
nu  dages  det. 

DAGFINN  BONDE.  Jeg  tror  det  nassten.  Saa  godt 
bar  jeg  aldrig  likt  jarlen  f0r. 

BISP  NIKOLAS  [bakved].  Stadig  paa  vakt,  gode 
Dagfinn,  —  stadig  paa  vakt. 

IVAR  BODDE  [til  Vegard].  Nu  er  I  sysselmand 
paa  Haalogaland;  her  har  I  kongens  haand  for  det. 
[Gir  ham  brevet.] 

VEGARD  V^RADAL.  Jeg  skal  siden  takke  kongen 
for  bans  naade.  [Vil  gaa.~\ 

BISP  NIKOLAS  [stanser  ham].  Andres  Skjaldar- 
band  er  en  haard  hals,  la  jer  ikke  kue. 

VEGARD  V^RADAL.  Det  har  aldrig  lykkes  for 
nogen  f0r.  [Gaar] 

BISP  NIKOLAS  [fjlger  efter].  Vaer  som  fjeld  og 
flint  mot  Andres  Skjaldarband,  —  og  ta  min  velsig- 
nelse  med  jer  forresten. 


F0RSTE  AKT  71 

IVAR  BODDE  [som  har  ventet  bak  kongen  med 
pergamenterne  i  haanden~\.  Her  er  brevene,  herre  — 

HAAKON.     Godt;  gi  dem  til  jarlen. 

IVAR  BODDE.  Til  jarlen?  Vil  I  ikke  saette  seglet 
for? 

HAAKON.  Det  pleier  jo  jarlen  gj0re;  —  ban  har 
jeglet. 

IVAR  BODDE  [dampet].  Ja  hitindtil,  —  saa  laenge 
ban  f0rte  vergemaalet  for  eder;  —  men  nu! 

HAAKON.  Nu  som  f0r;  jarlen  har  seglet.  [Fier- 
ier sig."] 

SKULE  JARL.     Gi  mig  brevene,  Ivar  Bodde. 

[Gaar  over  til  bordet  med  dem,  tar  frem 
riksseglet,  som  han  barer  gjemt  i  beltet, 
off  forsegler  under  del  f$lgendeJ\ 

BISP  NIKOLAS  [hahlydt'].  Haakon  Haakonss0n 
er  konge  —  og  jarlen  har  kongens  segl;  det  gaar 
nok,  det  gaar  nok. 

HAAKON.    Hvad  sir  I,  herre  bisp? 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  sir  Gud  og  Sankt  Olav  vaa- 
ker  over  sin  hellige  kirke.  [Gaar  ind  i  kongshallen.~\ 

HAAKON  [nsermer  slg  Margrete~\.  En  klok  dron« 
ning  kan  virke  store  ting  i  landet;  eder  turde  jeg 
tryggelig  kaare;  ti  jeg  vet  I  er  klok. 

MARGRETE.    Kun  det! 

HAAKON.    Hvad  mener  I  ? 

MARGRETE.    Intet,  intet,  herre. 

HAAKON.  Og  I  baerer  ikke  nag  til  mig  om  I  end 
har  sluppet  fagre  0nsker  for  min  skyld? 

MARGRETE.  Jeg  har  ingen  fagre  0nsker  sluppet 
for  eders  skyld. 


72  KONGSEMNERNE 

HAAKON.  Og  I  vil  staa  mig  naer,  og  gi  mig  gode 
raad? 

MARGRETE.    Jeg  vilde  saa  gjerne  staa  eder  naer. 

HAAKON.  Og  gi  mig  gode  raad.  Tak  for  det; 
kvinders  raad  baader  hver  mand,  og  jeg  har  her- 
efter  ingen  anden  end  eder;  —  min  mor  maatte  jeg 
sende  bort  — 

MARGRETE.    Ja,  him  var  eder  altfor  kjaer. 

HAAKON.  Og  jeg  er  konge.  Farvel  da,  Mar- 
grete !  I  er  saa  ung  endnu ;  men  naeste  sommer  skal 
vort  bryllup  staa,  —  og  fra  den  stund  lover  jeg  at 
holde  eder  hos  mig  i  al  s0mmelig  tro  og  aere. 

MARGRETE  [smiler  s$rgmodig~\.  Ja,  jeg  vet  det 
vil  vare  laenge  f0r  I  sender  mig  bort. 

HAAKON  \_leende~].  Sende  eder  bort?  Det  vil 
jeg  aldrig  gj0re! 

MARGRETE  [med  taarefyldte  0ine~\.  Nei,  det 
gj0r  Haakon  kun  med  dem  som  er  ham  altfor  kjaere. 

[Gaar    mot   utgangsdfiren.      HAAKON    ser 
tankefuld  efter  hende.] 

FRU  RAGNHILD  [fra  hflire  side].  Kongen  og 
jarlen  saa  laenge  herinde !  Angsten  d/aeper  mig;  — 
Margrete,  hvad  har  kongen  sagt  og  gjort? 

MARGRETE.  O,  saa  meget!  Sidst  tok  han  en 
sysselmand  og  en  dronning. 

FRU  RAGNHILD.    Du,  Margrete! 

MARGRETE  [om  mor  ens  hals~\.    Ja! 

FRU  RAGNHILD.     Du  blir  dronning! 

MARGRETE.  Kun  dronning;  —  men  jeg  tror  jeg 
er  glad  ved  det  endda.  [Hun  og  moren  ffilges  ut 
til  hpire.'] 


F0RSTE   AKT  73 

SKULE  JARL  [til  Ivar  Bodde].  Her  er  vore 
brev;  bring  dem  til  kongsmoren  og  til  Kanga.  [IVAR 
BODDE  bQier  sig  og  gaarJ\ 

DAGFINN  BONDE  [i  salsd0ren~\.  Erkebispen  av 
Nidaros  begjaerer  at  maatte  bringe  kong  Haakon 
Haakonss0n  sin  hylding! 

HAAKON  [aander  av  fuldt  bryst~\.  Endelig  er 
jeg  da  konge  i  Norge.  [Gaar  ind  i  hallen.~\ 

SKULE  JARL  [gjemmer  kongens  segl  i  beltet], 
Men  jeg  raar  land  og  rike. 

[Teppet  f  alder, 1 


ANDEN   AKT. 

[Gildehallen  i  Bergens  kongsgaard.  Et  start  buevindu  midt 
paa  bakv&ggen.  Langsmed  denne  er  en  forhfining  med  sater 
for  kvinderne.  Ved  den  venstre  langveeg  staar  kongsstolen 
nogen  trin  over  gulvet;  midt  paa  den  motsatte  vteg  stor  ind- 
gangsdfr.  Bannere,  merker,  skjold  og  vaaben,  samt  brogede 
tepper  hunger  ned  fra  veegstolperne  og  fra  det  utskaarne  tree- 
loft.  Rundtom  i  hallen  staar  drikkebord  med  kander,  horn  og 
bcegere. 

KONG  HAAKON  sitter  paa  forhfiningen  hos  MARGRETE, 
SIGRID,  FRU  RAGNHILD,  og  mange  fornemme  kvinder.  IVAR 
BODDE  staar  bak  kongens  stol.  Om  drikkebordene  er  kongens 
og  jarlens  meend  samt  gjester  b&nket.  Ved  det  fremste  bord 
til  hjire  sitter  blandt  andre  DAGFINN  BONDE,  GREGORIUS 
JONSS0N  og  PAAL  FLIDA.  SKULE  JARL  og  BISP  NIKOLAS 
spiller  bretspil  ved  et  bord  til  venstre.  Jarlens  husfolk  gaar 
fra  og  til  og  barer  drikkesaker  frem.  Fra  en  tilstjtende  stue 
hfres  musik  under  de  fjlgende  optrinJ} 

DAGFINN  BONDE.  Nu  lider  det  alt  paa  femte 
dagen,  og  endda  er  matsvendene  like  rappe  til  at 
saette  de  fyldte  krus  frem. 

PAAL  FLIDA.  Det  var  aldrig  jarlens  vis  at  svelte 
sine  gjester. 

DAGFINN  BONDE.  Nei,  det  ser  slik  ut.  Saa 
gildt  et  kongsbryllup  bar  ikke  vaeret  spurt1  i  Norge 
f0r. 

PAAL  FLIDA.  Skule  jarl  har  heller  ikke  giftet 
bort  nogen  datter  £0r. 

DAGFINN  BONDE.  Sandt  nok;  jarlen  er  en  mseg- 
tig  mand. 


ANDEN   AKT  75 

EN  HIRDMAND.  Sitter  inde  med  tredjedelen  av 
riket.  Det  er  mere  end  nogen  jarl  hadde  f0r  i  tiden. 

PAAL  FLIDA.     Kongens  del  er  dog  st0rre. 

DAGFINN  BONDE.  Det  snakker  vi  ikke  om  her; 
nu  er  vi  venner  og  vel  forlikte.  [Drikker  Paal  //'/.] 
La  saa  kongen  vaere  konge  og  jarlen  jarl. 

PAAL  FLIDA  [ler~\.  Greit  h0res  det  paa  dig  at 
du  er  kongsmand. 

DAGFINN  BONDE.  Det  pligter  ogsaa  jarlsmaen- 
dene  at  vsere. 

PAAL  FLIDA.  Aldrig  det.  Vi  bar  svoret  jarlen 
ed,  men  ikke  kongen. 

DAGFINN  BONDE.     Det  kan  ske  endnu. 

BISP  NIKOLAS  [dampet  til  jarlen  under  spillet]. 
H0rer  I  hvad  Dagfinn  Bonde  sir? 

SKULE  JARL  \uten  at  se  op~\.     Jeg  h0rer  nok. 

GREGORIUS  JONSS0N  [ser  visst  paa  Dagfinn~\. 
Tsenker  kongen  paa  slikt? 

DAGFINN  BONDE.  Naa,  naa,  —  la  fare;  —  ingen 
splid  idag. 

BISP  NIKOLAS.  Kongen  vil  ta  eders  maend  i  ed, 
jarl. 

GREGORIUS  JONSS0N  [sterkere'}.  Taenker  kongen 
paa  slikt,  sp0r  jeg? 

DAGFINN  BONDE.  Jeg  svarer  ikke.  La  os  drikke 
paa  fred  og  venskap  mellem  kongen  og  jarlen.  01et 
er  godt. 

PAAL  FLIDA.  Det  har  ogsaa  faat  god  tid  til 
at  ligge.2 

GREGORIUS  JONSS0N.  Tre  ganger  har  jarlen  be- 
redt  bryllupet,  tre  ganger  lovte  kongen  at  komme, 
—  tre  ganger  svigtet  ban. 


76  KONGSEMNERNE 

DAGFINN  BONDE.  Last  jarlen  for  det;  han  gav 
os  fuldt  op  at  ta  vare3  i  Viken.4 

PAAL  FLIDA.  Sigurd  Ribbung  gav  jer  nok  mere 
at  ta  vare  i  Vermeland,5  efter  hvad  der  siges. 

DAGFINN  BONDE  [opfarende].  Ja,  hvem  var  det 
som  slap  Sigurd  Ribbung  10s? 

GREGORIUS  JONSS0N.  Sigurd  Ribbung  r0mte  fra 
os  i  Nidaros,  det  er  vitterlig  for  alle. 

DAGFINN  BONDE.  Men  det  er  ikke  vitterlig  for 
nogen  at  I  hindret  ham. 

BISP  NIKOLAS  [//'/  jarlen,  der  be  tanker  sig  paa  et 
tr<ek°~\.  H0rer  I,  jarl,  —  det  var  jer  som  slap 
Sigurd  Ribbung. 

SKULE  JARL  [tr#kker~\.     Den  vise  er  gammel.7 

GREGORIUS  JONSS0N  [///  Dagfinn].  Jeg  taenkte 
dog  du  hadde  h0rt  om  islsendingen,  Andres  Tor- 
steinss0n,  Sigurd  Ribbungs  ven  — 

DAGFINN  BONDE.  Ja ;  da  Sigurd  var  r0mt,  haengte 
I  islaendingen,  det  vet  jeg. 

BlSP  NlKOLAS  [trakker  og  sir  leende  til  jarlen}  : 
Nu  slaar  jeg  bonden,8  herre  jarl. 

SKULE  JARL  [lydt~\.  Slaa  ham;  en  bonde  gjaelder 
ikke  stort.  [Flytter  en  brikke.] 

DAGFINN  BONDE.  Nei,  det  fik  islaendingen  sande 
den  tid  Sigurd  Ribbung  r0mte  til  Vermeland. 

{Undertrykt  latter  mellem  kongsmeen- 
dene;  samtalen  fortseettes  da:mpet;  straks 
efter  kommer  en  mand  ind  og  hvisker  til 
Gregorius  JonssfnJ] 

BISP  NIKOLAS.  Og  saa  traskker  jeg  hit,  og  saa 
har  I  tapt. 

SKULE  JARL.     Det  later  saa. 


ANDEN   AKT  77 

BISP  NIKOLAS  \lagger  sig  tllbake  i  stolen].  I  ver- 
get  ikke  godt  om  kongen  paa  det  sidste. 

SKULE  JARL  [stryker  brikkerne  overende  og  rei- 
ser sig~\.  Jeg  er  laenge  siden  traet  av  at  vasre  kongs- 
verge. 

GREGORIUS  JONSS0N  [ntermer  sig  og  sir  dampet^  : 
Herre  jarl,  Jostein  Tamb  lar  melde  at  nu  ligger 
skibet  klar  til  at  gaa  under  sell. 

SKULE  JARL  [sagte].  Godt.  [Tar  et  forseglet 
pergament  frem.']  Her  er  brevet. 

GREGORIUS  JONSS0N  [ryster  paa  hodet'].  Jarl, 
jarl,  —  er  det  raadelig? 

SKULE  JARL.    Hvilket? 

GREGORIUS  JONSS0N.     Kongens  segl  er  for. 

SKULE  JARL.  Det  er  til  kongens  bedste  jeg 
handler. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Saa  la  kongen  selv  vise 
tilbudet  fra  sig. 

SKULE  JARL.  Det  gj0r  ban  ikke  om  han  faar 
raa.  Al  bans  hug  og  tanke  er  rettet  paa  at  kue 
ribbungerne;  derfor  vil  han  sikre  sig  paa  alle  kanter. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Klokt  kan  det  vaere,  det 
som  I  her  gjjzfr,  —  men  det  er  farlig. 

SKULE  JARL.  La  mig  om  det.  Bring  brevet,  og 
si  Jostein  at  han  seiler  straks. 

GREGORIUS  JONSS0N.     Det  skal  ske  som  I  byder. 

\Gaar  ut   til  hfilre   og  kommer  ind  iff  Jen 
om  ////.] 

BISP  NIKOLAS  [///  jarlen~\.  I  bar  mangt  at 
skj0tte,  later  det  til. 

SKULE  JARL.     Men  liten  tak  for  det. 


78  KONGSEMNERNE 

BISP  NIKOLAS.     Kongen  har  reist  sig. 

[HAAKON    kommer    nedover;    alle    mand 
staar  op  fra  bordeneJ} 

HAAKON  [til  bispen'}.  H0ilig  maa  det  glaede  os 
hvor  frisk  og  sterk  I  har  holdt  ut  i  alle  disse  lystige 
dage. 

BISP  NIKOLAS.  Det  blafrer  op  engang  imellem, 
herre  konge;  men  laenge  varer  det  nok  ikke.  Jeg 
har  ligget  syk  hele  vinteren  utover. 

HAAKON.  Ja,  ja,  —  I  har  levet  et  sterkt  liv, 
rikt  paa  mangen  rygtbar9  gjerning. 

BISP  NIKOLAS  [ryster  paa  hodet}.  Aa,  der  er 
maate10  med  det;  jeg  har  mangt  ugjort  endnu.  Den 
som  visste  om  en  fik  tid  til  det  altsammen. 

HAAKON.  De  levende  faar  ta  arv  efter  dem  som 
gaar  bort,  aervserdige  herre;  alle  vil  vi  jo  det  bedste 
for  land  og  folk.  [Vender  sig  til  jarlen.~\  Ett 
undrer  mig  h0ilig;  ingen  av  vore  sysselmaend  paa 
Haalogaland  er  m0tt  frem  til  bryllupet. 

SKULE  JARL.  Sandt  nok;  Andres  Skjaldarband 
hadde  jeg  saa  sikkert  ventet. 

HAAKON  [smilende'].  Og  Vegard  Vaeradal  og- 
saa. 

SKULE  JARL.     Ogsaa  Vegard,  ja. 

HAAKON  [spjkende'].  Og  jeg  haaper  I  hadde 
tat  bedre  imot  min  gamle  ven  nu  end  for  syv  aar 
siden  paa  Oslo11  brygge,  da  I  stak  ham  i  kinden 
saa  sverdet  skar  sig  selv  ut. 

SKULE  JARL  [ler  tvungent"].  Ja,  dengang  Gun- 
nulf,  eders  morbror,  hug  h0ire  haand  av  Sira  Eiliv, 
min  bedste  ven  og  raadgiver. 


ANDEN  AKT  79 

BISP  NIKOLAS  [muntert],  Og  da  Dagfmn  Bonde 
og  hirdmaendene  satte  sterk  nattevakt  paa  kongs- 
skibet,  og  sa  at  kongen  var  utryg  i  jarlens  verge ! 

HAAKON  \_alvorlig~\.  De  dage  er  gamle  og 
glemte. 

DAGFINN  BONDE  \narmer  sig~\.  Nu  kan  der  blaa- 
ses  til  vaabenleken  nede  paa  volden,  hvis  det  lyster 
eder,  herre. 

HAAKON.  Godt.  Idag  vil  vi  ta  al  glaede  med; 
imorgen  faar  vi  begynde  igjen  at  taenke  paa  ribbun- 
gerne  og  Orkno'-jarlen. 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  han  negter  jo  at  svare  skat- 
ten.12 

HAAKON.  Hadde  jeg  ribbungerne  vel  fra  hal- 
sen,  saa  for  jeg  selv  vestover. 

[HAAKON  gaar  op  mot  forhfiiningen,  r<zk- 
ker  Margrete  haanden  og  ffirer  hende  ut 
til  hfire;  lift  efter  litt  ffilger  de  fvrige 
efter.-] 

BISP  NIKOLAS  [til  Ivar  Bodde].  H0r  litt  her. 
Hvem  er  den  mand  som  heter  Jostein  Tamb? 

IVAR  BODDE.  Her  er  en  farmand  fra  Orkn0  som 
heter  slik. 

BISP  NIKOLAS.  Fra  Orkno'?  Ja  saa.  Og  nu 
seiler  han  hjem? 

IVAR  BODDE.     Ja,  han  gj0r  nok  det. 

BISP  NIKOLAS  [sagtere~].  Med  dyr  ladning,  Ivar 
Bodde ! 

IVAR  BODDE.     Korn  og  klaede,  tror  jeg. 

BISP  NIKOLAS.     Og  et  brev  fra  Skule  jarl. 

IVAR  BODDE  [studser].    Til  hvem? 

BISP  NIKOLAS.  Vet  ikke;  —  der  var  kongssegl 
for  — 


80  KONGSEMNERNE 

IVAR  BODDE  [griper  ham  om  armen\.  Herre 
bisp,  —  er  det  som  I  sir? 

BISP  NIKOLAS.  Hys,  bland  mig  ikke  op  i  den 
sak.  [Fjerner  sig.~\ 

IVAR  BODDE.  Da  maa  jeg  straks  — !  Dagfinn 
Bonde  !  Dagfinn,  Dagfinn  — !  [  Tr anger  slg  gjen- 
nem  mangden  ved  utgangsd0ren.~\ 

BISP  NIKOLAS  \deltagendc  til  Gregorius  Jons- 
j^w].  Ingen  dag  uten  en  eller  anden  fanger  ulempe 
paa  gods  og  f rihet ! 

GREGORIUS  JONSS0N.     Hvem  gjaelder  det  nu? 

BISP  NIKOLAS.  En  stakkars  farmand,  —  Jostein 
Tamb  synes  jeg  de  kaldte  ham. 

GREGORIUS  JONSS0N.    Jostein  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Dagfinn  Bonde  vil  negte  ham  at 
seile. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Vil  Dagfinn  negte  ham, 
sir  I? 

BISP  NIKOLAS.     Ret  nu  gik  han. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Tilgi,  herre,  jeg  maa 
skynde  mig  — 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  gj0r  det,  gode  lendermand; 
—  Dagfinn  Bonde  er  saa  ilsindet. 

[GREGORIUS  JoNss0N  Her  ut  til  hjire 
blandt  resten  av  de  tilstedevterende;  kun 
SKULE  JARL  og  BISP  NIKOLAS  bllr  tilbake 
i  hallenJ\ 

SKULE  JARL  \_gaar  tankefuld  op  og  tied;  pludse- 
lig  er  det  likesom  han  vaakner;  han  ser  slg  om  og 
sir]  :  Hvor  stilt  her  blev  med  engang. 

BISP  NIKOLAS.     Kongen  gik. 

SKULE  JARL.     Og  alle  maend  fulgte  ham  efter. 


ANDEN   AKT  81 

BISP  NIKOLAS.     Alle  undtagen  vi. 

SKULE  JARL.  Det  er  noget  stort,  det  at  vaere 
konge. 

BISP  NIKOLAS  \_forsigtig~].  Gad  I  pr0ve  det, 
jarl? 

SKULE  JARL  [smiler  ahorlig].  Jeg  har  pr0vd 
det;  hver  s0vnsvanger  nat  er  jeg  konge  i  Norge. 

BISP  NIKOLAS.     Dr0mmer  varsler. 

SKULE  JARL.     De  frister  ogsaa. 

BISP  NIKOLAS.  Neppe  jer.  F0r  i  tiden,  det  kan 
jeg  skj0nne ;  —  men  nu  da  I  har  tredjedelen  av  riket, 
raar  som  f0rste  mand  i  landet  og  er  dronningens 
far  — 

SKULE  JARL.     Mest  nu,  —  mest  nu. 

BISP  NIKOLAS.  D01g  intet!  Skrift;13  ti  I  basrer 
visselig  paa  en  stor  kval. 

SKULE  JARL.  Mest  nu,  som  jeg  sir.  Det  er  den 
store  forbandelse  som  ligger  over  alt  mit  liv,  dette, 
at  staa  det  h0ieste  saa  nasr  —  bare  et  sluk  imellem 
—  et  spring  over,  —  paa  den  anden  side  er  kongs- 
navn  og  purpurkappe  og  trone  og  magt  og  alt;  dag- 
lig  har  jeg  det  for  0ie  —  men  vinder  aldrig  over. 

BISP  NIKOLAS.     Sandt,  sandt,  jarl. 

SKULE  JARL.  Da  de  tok  Gutorm  Sigurdss0n  til 
konge,  stod  jeg  i  min  ungdoms  fuldeste  kraft;  da 
var  det  som  det  skrek  lydt  i  mig:  vaek  med  barnet, 
• —  jeg  er  den  voksne,  sterke  mand!  —  men  Gutorm 
var  kongss0n ;  der  laa  et  sluk  mellem  mig  og  tronen. 

BISP  NIKOLAS.    Og  I  vaaget  ikke  — 

SKULE  JARL.  Saa  blev  Erling  Steinvaeg  hyldet  av 
slitungerne.14  Da  skrek  det  i  mig  igjen:  Skule  er 


82 


KONGSEMNERNE 


en  st0rre  h0vding  end  Erling  Steinvaeg!  Men  jeg 
maatte  brutt  med  birkebeinerne,  —  det  var  sluket 
dengang. 

BISP  NIKOLAS.  Og  Erling  blev  konge  for  slitun- 
gerne,  og  for  ribbungerne  siden,  og  I  ventet! 

SKULE  JARL.    Jeg  ventet  paa  Gutorms  d0d. 

BISP  NIKOLAS.  Gutorm  d0de,  og  Inge  Baards- 
s0n,  eders  bror,  blev  konge. 

SKULE  JARL.  Saa  ventet  jeg  paa  min  brors  d0d. 
Han  var  syk  fra  f0rste  fasrd  av;  hver  morgen  naar 
vi  mattes  i  den  hellige  messe,  sat  jeg  og  skottet  efter 
om  ikke  sotten  tok  til.15  Hvert  dra£  av  smerte  som 
str0k  over  hans  ansigt,  var  mig  som  et  vindpust 
i  seilet  og  bar  mig  naermere  mot  tronen.  Hvert  suk 
han  lettet  sin  ve  og  vaande  i,  10d  for  mig  som  horn 
og  lur  langt  bortunder  lierne,  som  sendebud  der  kom 
langveis  fra  for  at  melde  at  nu  fik  jeg  snart  ta  riks- 
styret.  Slik  rykket  jeg  hver  kjaerlig  brodertanke 
op  med  rot  og  trevler;  og  Inge  d0de  og  Haakon 
kom,  —  og  birkebeinerne  tok  ham  til  konge. 

BISP  NIKOLAS.    Og  I  ventet. 

SKULE  JARL.  Mig  tyktes16  der  maatte  komme 
hjaelp  ovenfra.  Jeg  kjendte  kongskraften  i  mig,  og 
jeg  aeldedes;  hver  dag  der  gik,  var  en  dag  som  tokes 
bort  fra  min  livsgjerning.  Hver  kveld  taenkte  jeg: 
imorgen  sker  der  et  jertegn17  som  faelder  ham  og 
saetter  mig  paa  det  tomme  saete. 

BISP  NIKOLAS.  Ringe  var  Haakons  magt  den- 
gang;  han  var  kun  et  barn;  det  gjaldt  ikke  andet 
end  et  skridt  av  eder;  men  I  tok  det  ikke. 

SKULE  JARL.  Det  skridt  var  svsert  at  ta;  det 
hadde  skilt  mig  fra  al  min  slegt  og  fra  alle  venner. 


ANDEN   AKT  83 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  der  er  saken,  Skule  jarl,  — 
der  er  forbandelsen  som  bar  ligget  over  eders  liv. 
I  vil  vite  hver  vei  aapen  i  n0dsfald,  —  I  vaager  ikke 
at  bryte  alle  broer  av  og  kun  beholde  en  igjen,  verge 
den  alene,  og  seire  eller  falde  der.  I  stiller  snarer 
for  eders  uven,  I  bygger  faelde  for  bans  fot  og  hun- 
ger hvasse  sverd  over  bans  bode,  I  str0r  gift  i  alle 
fat,  og  I  bar  hundrede  garn  ute;  men  vil  ban  ind  i 
ett  av  dem,  vaager  I  ikke  at  traekke  i  traaden;  gri- 
per ban  efter  giften,  saa  tykkes  det  jer  tryggere  at 
ban  f alder  for  sverd;  er  ban  ved  at  la  sig  fange  om 
morgenen,  saa  finder  I  det  bedre  at  det  sker  ved 
kveldstid. 

SKULE  JARL  [ser  alvorlig  paa  ham'].  Og  hvad 
vilde  I  gj0re,  herre  bisp? 

BISP  NIKOLAS.  Tal  ikke  om  mig;  min  gjerning 
er  at  t0mre  kongsstolene  i  dette  land,  ikke  at  sitte 
deroppe  og  styre  folk  og  rike. 

SKULE  JARL  [efter  et  kort  ophold~\.  Svar  mig 
pa'a  ett,  aervaerdige  herre;  men  svar  mig  med  al  sand- 
bet.  Hvorfor  gaar  Haakon  saa  uryggelig  frem  paa 
den  like  vei?  Han  er  ikke  k!0ktigere  end  I,  ikke 
djervere  end  jeg. 

BISP  NIKOLAS.  Hvem  gj0r  den  st0rste  gjerning 
i  verden? 

SKULE  JARL.    Det  gj0r  den  st0rste  mand. 

BISP  NIKOLAS.    Men  hvem  er  den  st0rste  mand? 

SKULE  JARL.    Den  modigste. 

BISP  NIKOLAS.  Saa  sir  h0vdingen.  En  prest 
vilde  si  det  er  den  mest  troende,  —  en  vismand  at 
det  er  den  kyndigste.  Men  det  er  ingen  av  dem, 
jarl.  Den  lykkeligste  mand  er  den  st0rste  mand. 
Den  lykkelirgste  er  det  som  gj0r  de  st^rste  gjernin- 


84  KONGSEMNERNE 

ger,  ban  hvem  tidens  krav  kommer  over  likesom 
i  brynde,  avler  tanker,  dem  ban  ikke  selv  fatter,  og 
som  peker  for  ham  paa  den  vei  ban  ikke  selv  vet 
hvor  baer  hen,18  men  som  ban  dog  gaar  og  maa  gaa, 
til  ban  h0rer  folket  skrike  i  glsede,  og  ban  ser  sig 
om  med  spilte  0ine  og  undrer  sig,  og  skj0nner  at 
ban  bar  gjort  et  storverk. 

SKULE  JARL.  Ja,  der  er  dette  uryggelig  sikre 
ved  Haakon. 

BISP  NIKOLAS.  Det  er  det  som  romerne  kalder 
ingenium.  —  Jeg  er  ikke  stiv19  i  latinen,  forresten; 
men  det  kaldtes  ingenium. 

SKULE  JARL  [fflrst  tankefuld,  siden  i  stigende 
bevtfgelse~\.  Haakon  skulde  vaere  skapt  av  et  andet 
stof  end  jeg?  Vaere  av  de  lykkelige?  —  Ja,  trives 
ikke  alting  for  ham?  F0ier  ikke  alting  sig  til  det 
bedste  naar  det  gjaelder  ham?  Selve  bonden  merker 
det;  ban  sir  at  trserne  baerer  to  ganger  frugt,  og 
fuglene  ruger  egg  to  ganger  hver  sommer,  mens 
Haakon  er  konge.  Vermelandsbygden,  som  ban 
braendte  og  herjet,  den  staar  og  lyser  med  t0mrede 
bus  igjen,  og  alle  akre  svinger  tungt  for  vinden. 
Det  er  som20  blodet  og  asken  gj0dsler  der  Haakon 
farer  frem  i  haerfaerd;  det  er  som  Herren  daekker 
over  med  gr0de  hvad  Haakon  tramper  ned;  det  er 
som  de  hellige  magter  skynder  sig  at  slette  ut  hver 
skyld  efter  ham.  Og  hvor  let  gik  ban  ikke  til  at 
bli  konge !  Han  traengte  til  at  Inge  skulde  d0  tidlig, 
og  Inge  d0de ;  ban  traengte  til  vern  og  verge,  og 
bans  masnd  vernet  og  verget  om  ham;  ban  traengte 
til  jernbyrd,  og  bans  mor  kom  og  bar  den  for  ham. 

BISP  NIKOLAS  [j  uvilkaarlig  utbrud].  Men  vi  — 
vi  to  — I 


ANDEN   AKT  85 

SKULE  JARL.    Vi  ? 

BISP  NIKOLAS.    Ja  I  —  I  da; 

SKULE  JARL.    Haakon  bar  retten,  bisp. 

BISP  NIKOLAS.  Han  bar  retten  fordi  ban  er  den 
lykkelige;  —  den  st0rste  lykke  er  den  at  ha  retten. 
Men  med  hvilken  ret  fik  Haakon  retten  og  ikke  I? 

SKULE  JARL  [efter  et  kort  ophold].  Der  er  ting 
som  jeg  vil  bede  Gud  frelse  mig  fra  at  taenke  paa. 

BISP  NIKOLAS.  Saa  I  aldrig  et  gammelt  billede 
i  Nidaros  kristkirke?  Det  viser  syndfloden,  som 
vokser  og  h0iner  sig  op  over  alle  berge,21  saa  der 
kun  er  en  eneste  tind  igjen.  Opover  det  klyver  en 
hel  slegt,  far  og  mor  og  s0n  og  s0ns  hustru  og  b0rn; 

—  og  s0nnen  river  faren  ned  i  vandflommen  for  at 
vinde  bedre  faeste,  og  ban  vil  rive  moren  med,  og 
hustru  og  alle  b0rn,  for  at  vinde  op  til  toppen  selv; 

—  ti  deroppe  er  en  fotsbred  land,  der  kan  ban  holde 
sig  en  time.  —  Det,  jarl,  det  er  visdommens  saga  og 
hver  vismands  saga. 

SKULE  JARL.     Men  retten! 

BISP  NIKOLAS.  S0nnen  hadde  retten.  Han  hadde 
styrke  og  lyst  til  livet;  —  f0i  din  lyst  og  bruk  din 
evne,  den  ret  bar  hvermand.22 

SKULE  JARL.    Til  det  som  godt  er,  ja. 

BISP  NIKOLAS.  Lek  og  spil  med  ord !  Der  gives23 
ikke  godt  og  ondt,  ikke  op  og  ned,  ikke  h0it  og 
lavt.  Slike  ord  maa  I  glemme,  ellers  gj0r  I  aldrig 
det  sidste  skridt,  saetter  aldrig  over  sluket.  [Dtempet 
og  indtrtfngende.~]  I  skal  ikke  hate  flok  eller  sak 
fordi  flokken  eller  saken  vil  dette  og  ikke  hint;  men 
I  skal  hate  hver  mand  i  flokken  fordi  ban  er  eder 
imot,  og  I  skal  hate  hver  den  som  staar  rundt  om 


86 


KONGSEMNERNE 


en  sak  fordi  saken  ikke  fremmer  eders  vilje.  Alt 
det  som  I  kan  bruke,  det  er  godt;  —  alt  det  som 
laegger  braate  paa  eders  vei,  det  er  ondt. 

SKULE  JARL  [ser  grublende  frem  for  sig~\.  Hvad 
bar  jeg  ikke  kostet  paa  den  kongsstol  som  jeg  dog 
ikke  rak  op  til;  —  og  hvad  bar  Haakon  kostet  paa 
den,  ban  som  nu  sitter  der  saa  tryg!  Jeg  var  ung 
og  slap  min  fagre  10nlige  kjasrlighet  for  at  gifte 
mig  ind  i  en  maegtig  aet.  Jeg  bad  til  de  hellige  at 
der  maatte  skjasnkes  mig  en  s0n,  —  jeg  fik  kun  d0tre. 

BISP  NIKOLAS.  Haakon  faar  s0nner,  jarl,  — 
se  til! 

SKULE  JARL  [gaar  over  mot  vlnduet  til  h0ire~\. 
Ja,  —  alt  f0ier  sig  for  Haakon. 

BISP  NIKOLAS  [ffilger  efter  ham~\.  Og  I,  I  vil  la 
jer  jage  fred!0s  fra  lykken  alt  eders  liv  igjennem! 
Er  I  da  blind?  Ser  I  ikke  at  det  er  en  sterkere  magt 
end  birkebeinerflokken  som  staar  bakom  Haakon  og 
fremmer  al  bans  gjerning?  Han  faar  hjadpen  der- 
oppefra,  fra  dem  som  staar  eder  imot  —  fra  dem 
som  var  eders  avindsmaend  fra  f 0dselen  av !  Og  for 
disse  avindsmaend  b0ier  I  eder !  Reis  jer,  mand ;  skyt 
ryg!24  Hvad  fik  I  ellers  eders  ubaendige  sjasl  til? 
Kom  ihug  at  det  f0rste  storverk  i  verden  blev  0vet 
av  en  som  reiste  sig  mot  et  sterkt  rike ! 

SKULE  JARL.    Hvem? 

BISP  NIKOLAS.    Engelen  som  reiste  sig  mot  lyset  I 

SKULE  JARL.  Og  som  blev  slaengt  i  avgrundens 
gap  — 

BISP  NIKOLAS  \vildt] .  Og  skapte  et  rike  der,  og 
blev  konge,  en  maegtig  konge,  —  masgtigere  end  no- 
gen  av  de  titusen  —  jarler  deroppe !  [Synker  ned 
paa  banken  ved  drikkebordet.] 


ANDEN   AKT 


87 


SKULE  JARL  [ser  lange  paa  ham  og  sir"]  :  Bisp 
Nikolas,  er  I  noget  mere  eller  noget  mindre  end  et 
menneske? 

BISP  NIKOLAS  [smiler].  Jeg  er  i  uskyldighets- 
stand :  jeg  kjender  ikke  forskjel  mellem  godt  og  ondt. 

SKULE  JARL  [halvt  til  slg  selv'].  Hvorfor  satte 
de  mig  ind  i  verden  naar  de  ikke  vilde  stelle  det 
bedre  for  mig?  Haakon  har  saa  fast  og  uryggelig 
en  tro  paa  sig  selv,  —  alle  bans  maend  har  saa  fast 
og  uryggelig  en  tro  paa  ham  — 

BISP  NIKOLAS.  D01g  at  I  ikke  har  slik  tro  paa 
eder  selv!  Tal  som  om  I  hadde  den;  sverg  h0it  og 
dyrt  paa  at  I  har  den,  —  og  alle  vil  tro  paa  jer. 

SKULE  JARL.  Hadde  jeg  en  s0n!  Hadde  jeg  en 
s0n,  som  kunde  ta  al  den  store  arv  efter  mig ! 

BISP  NIKOLAS  [livfuldt}.  Jarl  —  hvis  I  hadde 
en  s0n? 

SKULE  JARL.    Jeg  har  ingen. 

BISP  NIKOLAS.     Haakon  faar  sinner. 

SKULE  JARL  \_knuger  handerne].  Og  er  konge- 
f0dt! 

BISP  NIKOLAS  [reiser  sig].  Jarl,  —  hvis  han 
ikke  var  det? 

SKULE  JARL.  Han  har  jo  godtgjort  det;  jern- 
byrden  — 

BISP  NIKOLAS.  Og  hvis  han  ikke  var  det  trods 
jernbyrden? 

SKULE  JARL.  Vil  I  si  at  Gud  101  da  han  lot  jern- 
byrden lykkes? 

BISP  NIKOLAS.  Hvad  var  det  Inga  fra  Varteig 
tr0stet25  sig  til  at  seske  gudsdom  for? 


88  KONGSEMNERNE 

SKULE  JARL.  At  det  barn  hun  f0dte  ^ster  i  Bor- 
garsyssel,  var  Haakon  Sverress0ns  s0n. 

BISP  NIKOLAS  [nikker,  ser  sig  om  og  sir  sagte~\  : 
Og  hvis  nu  kong  Haakon  ikke  var  dette  barn? 

SKULE  JARL  [farer  et  skridt  tilbake~\.  Almseg- 
tige  — !  [Fatter  sig."]  Det  er  utzenkelig. 

BISP  NIKOLAS.  H0r  mig,  jarl.  Jeg  er  seks  og 
sytti  aar;  det  tar  til  at  baere  brat  nedover  bakke  nu, 
og  denne  sak  drister  jeg  mig  ikke  til  at  ta  med 
derover  — 

SKULE  JARL.  Tal,  tal!  Er  ban  ikke  Haakon 
Sverress0ns  s0n? 

BISP  NIKOLAS.  H0r  mig.  Det  gjordes  ikke  vit- 
terlig  for  nogen  den  tid  Inga  var  med  barn.  Haakon 
Sverress0n  var  nylig  d0d,  og  sagtens  frygtet  hun 
for  Inge  Baardss0n,  som  da  var  konge,  og  for  eder, 
—  naa  ja,  for  baglerne  med,  kan  jeg  taenke.  Hun 
f0dte  10nlS*g  i  Trond  prests  bus,  0ster  i  Heggen  her- 
red,  og  ni  dage  efter  reiste  hun  hjem;  men  kongs- 
barnet  blev  et  belt  aar  hos  presten  uten  at  hun  turde 
se  til  det,  og  uten  at  nogen  visste  det,  undtagen 
Trond  og  bans  to  s0nner. 

SKULE  JARL.     Ja,  ja og  saa? 

BISP  NIKOLAS.  Da  barnet  var  aarsgammelt, 
kunde  det  ikke  godt  d01ges  laenger.  Inga  r0bet  da 
saken  for  Erlend  av  Huseby,  —  en  gammel  birke- 
bein26  fra  Sverres  tider  —  vet  I. 

SKULE  JARL.     Nu? 

BISP  NIKOLAS.  Han  og  andre  h0vdinger  fra 
Oplandene27  tok  barnet,  reiste  midtvinters  over 
fjeldet  med  det  og  bragte  det  til  kongen,  som  den 
tid  sat  i  Nidaros. 


ANDEN  AKT  89 

SKULE  JARL.     Og  endda  kan  I  si  at  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Stor  fare  kan  I  vel  skj0nne  det 
maatte  vaere  for  en  ringe  prest  at  fostre  et  kongs- 
barn.  Straks  barnet  var  f0dt,  skriftet  han  derfor 
for  en  av  sine  overmaend  i  kirken  og  spurte  om 
bans  raad.  Denne  bans  overmand  b0d  da  Trond 
10nlig  at  forbytte  barnet,  sende  den  rette  kongss0n 
til  et  trygt  sted,  og  gi  Inga  den  urette,  om  bun  eller 
birkebeinerne  siden  kraevde  kongss0nnen. 

SKULE  JARL  [oprfirt'].  Og  hvem  var  den  bund 
som  raadde  til  slikt? 

BISP  NIKOLAS.     Det  var  mig. 

SKULE  JARL.  I?  Ja,  I  bar  altid  hatet  Sverres 
aet. 

BISP  NIKOLAS.  Utrygt  tyktes  det  mig  for  kongs- 
s0nnen  at  komme  i  eders  haender. 

SKULE  JARL.     Men  presten? 

BISP  NIKOLAS.    Lovte  at  gj0re  som  jeg  b0d. 

SKULE  JARL  [griper  ham  om  armen\.  Og 
Haakon  er  den  urette? 

BISP  NIKOLAS.  Hvis  presten  bar  holdt  sit 
10fte. 

SKULE  JARL.     Hvis  han  bar  holdt  det? 

BISP  NIKOLAS.  Trond  prest  reiste  fra  landet 
samme  vinter  barnet  kom  til  kong  Inge.  Han  for 
til  Tomas  Becketts28  grav,  og  blev29  siden  i  Eng- 
land til  han  d0de. 

SKULE  JARL.  Han  reiste  fra  landet,  sir  I !  Da 
bar  han  forbyttet  barnet  og  frygtet  hevn  av  birke- 
beinerne. 

BISP  NIKOLAS.  Eller  han  har  ikke  forbyttet 
det,  og  frygtet  hevn  av  mig. 


90  KONGSEMNERNE 

SKULE  JARL.     Hvilken  av  delene  tror  I? 

BISP  NIKOLAS.     Begge  dele  er  like  trolige. 

SKULE  JARL.  Men  prestes0nnerne  som  I  naevnte? 

BISP  NIKOLAS.  De  gik  med  korsfarerne  til  det 
Hellige  Land. 

SKULE  JARL.  Og  ingen  har  spurt30  til  dem 
siden? 

BISP  NIKOLAS.     Jo. 

SKULE  JARL.     Hvor  er  de? 

BISP  NIKOLAS.  De  druknet  i  Grzekerhavet  paa 
utreisen. 

SKULE  JARL.     Og  Inga  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Vet  intet,  hverken  om  prestens 
skrifte  eller  om  mit  raad. 

SKULE  JARL.  Hendes  barn  var  kun  ni  dage  da 
hun  reiste,  sa  I? 

BISP  NIKOLAS.  Ja;  og  det  barn  hun  saa  igjen, 
var  over  aarsgammelt 

SKULE  JARL.  Saa  er  der  ingen  i  verden  som 
kan  lyse  op  her!  [Gaar  no  gen  ganger  sterkt  op  og 
ned.~\  Almaegtige  Gud,  kan  dette  vsere  sandhet? 
Haakon  —  kongen  —  han  som  styrer  over  alt  land 
og  rike,  han  skulde  ikke  vaere  den  odelsbaarne!  — 
Og  hvorfor  er  det  ikke  rimelig  nok?  Har  ikke 

alt  held  vidunderlig  fulgt  ham, hvorfor  da 

ikke  ogsaa  det  at  tas  som  barn  ut  av  en  fattig  kot- 
karls  hus  og  laegges  i  kongsbarnets  vugge  — 

BISP  NIKOLAS.  Mens  hele  folket  tror  han  er 
kongens  s0n  — 

SKULE  JARL.  Mens  han  selv  tror  det,  bisp,  — 
det  er  det  meste  av  lykken,  det  er  styrkebeltet  !31 
[Gaar  til  vinduet.']  Se,  hvor  fager  han  sitter  paa 


ANDEN   AKT  91 

hesten.  Ingen  sitter  som  ban.  Det  ler  og  glitrer 
som  solskin  i  hans  0ine,  han  ser  utad  i  dagen  som 
om  han  visste  sig  skapt  til  at  gaa  fremad,  altid 
fremad.  [Fender  sig  om  mot  bispen.~\  Jeg  er  en 
kongsarm,  kanhaende  et  kongshode  ogsaa;  men  han 
er  den  hele  konge. 

BISP  NIKOLAS.     Og  er  det  kanske  endda  ikke. 

SKULE  JARL.     Nei,  —  kanske  endda  ikke. 

BISP  NIKOLAS  [logger  haanden  paa  hans  skul- 
der~\.  Jarl,  h0r  mig  — 

SKULE  JARL  [vedblir  at  se  ut~\.  Der  sitter  dron- 
ningen.  Haakon  taler  mildt  til  hende;  hun  blir  r0d 
og  blek  av  glaede.  Han  tok  hende  til  hustru  fordi 
det  var  klokt  at  kaare  datteren  av  den  maegtigste 
mand  i  landet.  Der  var  ikke  en  varm  tanke  i  hans 
hjerte  for  hende  den0  ng;  —  men  det  vil  komme; 
Haakon  bar  lykken  med  sig.  Hun  vil  lyse  over 
hans  liv  —  [Stanser  og  utbryter  forundret:~\  Hvad 
er  det? 

BISP  NIKOLAS.     Hvilket? 

SKULE  JARL.  Dagfinn  Bonde  br0t  voldsomt 
gjennem  flokken  som  staar  rundt  om.  Nu  melder 
han  noget  for  kongen. 

BISP  NIKOLAS  [ser  ut  bakved  jarlen].  Haakon 
tykkes  at  bli  vred;  —  gj0r  han  ikke?  Han  knytter 
haanden  — 

SKULE  JARL.  Han  ser  herop,  —  hvad  kan  det 
vaere?  \Vil  gaa.~\ 

BISP  NIKOLAS  [holder  ham  tilbake~\.  Jarl,  h0r 
mig,  —  der  turde  findes  et  middel  til  at  bli  viss  paa 
Haakons  ret. 

SKULE  JARL.     Et  middel,  sir  I? 


92  KONGSEMNERNE 

BISP  NIKOLAS.  Trond  prest  har  f0r  ban  d0de 
opsat  et  brev  om  sin  fremfaerd,  og  tat  sakramentet 
paa  at  det  ban  der  skriver  er  sandt.32 

SKULE  JARL.  Og  dette  brev,  —  for  Guds  barm- 
hjertighets  skyld,  —  hvor  er  det? 

BISP  NIKOLAS.  I  maa  vite  at  —  [Ser  mot  d0- 
ren.~\  Hys,  kongen  kommer ! 

SKULE  JARL.     Brevet,  bisp,  —  brevet ! 

BISP  NIKOLAS.     Der  er  kongen. 

[HAAKON  kommer  ind,  fulgt  av  sin  hird 
og  mange  gjester.  Straks  derefter  viser 
MARGRETE  sig;  nun  er  i  tengstelig  bevte- 
gelse  og  vil  He  frem  til  kongen,  men  hin- 
dres  av  FRU  RAGNHILD,  som  med  flere 
kvinder  har  fulgt  hende.  SIGRID  holder 
sig  litt  for  sig  selv  opimot  bakgrunden. 
JARLENS  mtend  synes  urolige  og  samler 
sig  i  flok  paa  hjire  side,  hvor  SKULE  staar, 
men  noget  tttbake.] 

HAAKON  [i  sterkt  indre  opr0r~\.  Skule  jarl, 
hvem  er  konge  i  dette  land? 

SKULE  JARL.     Hvem  der33  er  konge? 

HAAKON.  Saa  spurte  jeg.  Jeg  har  kongs- 
navnet,  men  hvem  har  kongsmagten? 

SKULE  JARL.  Kongsmagten  b0r  vaere  der  hvor 
kongsretten  er. 

HAAKON.     Saa  burde  det  vsere ;  men  er  det  saa  ? 

SKULE  JARL.     Stevner  I  mig  her  til  doms?34 

HAAKON.  Det  gj0r  jeg;  ti  den  ret  har  jeg  mot 
hver  mand  i  riket. 

SKULE  JARL.  Jeg  tr0ster  mig  til  at  svare  for 
mine  gjerninger. 

HAAKON.  Godt  for  os  alle  hvis  saa  er.  [Sti- 
ger  et  skridt  op  hvor  kongsstolen  staar,  og  stutter 


ANDEN   AKT  93 

sig  til  stolarmen.~\  Her  staar  jeg  som  eders  konge 
og  sp0r:  vet  I  at  Jon  jarl  paa  Orkn0  har  reist  sig 
mot  mig? 

SKULE  JARL.     Ja. 

HAAKON.     At  han  negter  at  betale  mig  skatten? 

SKULE  JARL.     Ja. 

HAAKOX.  Og  er  det  sandt  at  I,  herre  jarl,  idag 
har  skikket  brev  til  ham? 

SKULE  JARL.     Hvem  sir  saa? 

IVAR  BODDE.     Saa  sir  jeg. 

DAGFINN  BONDE.  Jostein  Tamb  turde  ikke  negte 
at  ta  det  med,  siden  kongens  segl  var  for. 

HAAKON.  I  skriver  til  kongens  uvenner  og  saet- 
ter  kongens  segl  for  skj0nt  kongen  ikke  vet  hvad 
der  staar  skrevet! 

SKULE  JARL.  Saa  har  jeg  gjort  i  mange  aar 
med  eders  minde. 

HAAKON.  Ja,  den  tid  I  f0rte  vergemaalet  for 
mig. 

SKULE  JARL.  Aldrig  har  I  hat  skade  derav. 
Jon  jarl  skrev  mig  til  og  bad  om  min  mellemkomst; 
han  b0d  forlik,  men  paa  uhaederlige  vilkaar  for  kon- 
gen. Vermelandstoget  har  saert  trykket  eders  sind; 
hadde  I  selv  faat  handle  nu,  saa  var  Jon  jarl  sluppet 
for  let,  —  jeg  kan  greie  saken  bedre. 

HAAKON.  Vi  0nsket  heist  at  greie  saken  selv. 
—  Og  hvad  har  I  svaret? 

SKULE  JARL.     Laes  mit  brev. 

HAAKON.     Gi  hit! 

SKULE  JARL.     Jeg  taenkte  I  hadde  det? 


94  KONGSEMNERNE 

DAGFINN  BONDE.  I  vet  visst  bedre  end  saa. 
Gregorius  Jonss0n  var  rappere  paa  foten;  da  vi 
kom  ombord,  var  brevet  borte. 

SKULE  JARL  [vender  sig  til  Gregorius  Jonss0n~\. 
Herr  lendermand,  gi  kongen  brevet. 

GREGORIUS  JONSS0N  \_narmer  sig  urolig'].  H0r 
mig  — ! 

SKULE  JARL.     Hvad  nu? 

GREGORIUS  JONSS0N  [d#mpet~\.  I  vil  mindes 
der  stod  skrevet  hvasse  ord  om  kongen. 

SKULE  JARL.  Dem  skal  jeg  vite  at  svare  for. 
Brevet ! 

GREGORIUS  JONSS0N.     Jeg  bar  det  ikke. 

SKULE  JARL.     I  har  det  ikke? 

GREGORIUS  JONSS0N.  Dagfinn  Bonde  var  i  hae- 
lene  paa  os.  Jeg  grep  brevet  fra  Jostein  Tamb, 
bandt  en  sten  til  det  — 

SKULE  JARL.     Nu? 

GREGORIUS  JONSS0N.  Det  ligger  paa  bunden  av 
fjorden. 

SKULE  JARL.     Ilde,  —  ilde  har  I  der  handlet 

HAAKON.     Jeg  venter  paa  brevet,  herre  jarl! 

SKULE  JARL.     Jeg  kan  ikke  laegge  det  frem. 

HAAKON.     I  kan  ikke? 

SKULE  JARL  [gaar  et  skridt  narmere  mot  kon- 
gen~\.  Jeg  er  for  stolt  til  at  skyte  mig  ind  under 
hvad  I  og  eders  maend  vilde  kalde  for  utflugter  — 35 

HAAKON  [tvlnger  sin  opbrusende  vrede~\.  Og 
saa  —  ? 

SKULE  JARL.  Kort  og  godt;  —  jeg  laegger  det 
ikke  frem;  —  jeg  vil  ikke  laegge  det  frem! 


ANDEN   AKT  95 

HAAKON.     I  trodser  mig  altsaal 

SKULE  JARL.  Hvis  det  ikke  kan  vaere  andet,  — 
nu  ja,  jeg  trodser  eder. 

IVAR  BODDE  [sterkt].  Nu,  herre  konge,  nu 
taenker  jeg  ikke  nogen  mand  bar  mere  vidnesbyrd 
behov! 

DAGFINN  BONDE.  Nei,  nu  taenker  jeg  vi  kjen- 
der  jarlens  sindelag. 

HAAKON  [koldt  til  jarlen].  Vil  I  gi  kongsseglet 
til  Ivar  Bodde? 

MARGRETE  \iler  med  foldede  hinder  frem  mot 
forhfiiningen  hvor  kongen  staar~\.  Haakon,  vaer 
mig  en  mild  og  naadig  husbond! 

HAAKON  [gj0r  en  bydende  armbevagelse  mot 
hende;  hun  skjuler  ansigtet  i  sit  sl$r  og  gaar  opover 
mot  moren  igjen}. 

SKULE  JARL  [til  Ivar  Bodde"].  Her  er  kongs- 
seglet. 

IVAR  BODDE.  Dette  skulde  vaere  gildets  sidste 
kveld.  Det  endte  med  en  tung  sorg  for  kongen; 
men  dot  maatte  komme  slik  engang,  og  jeg  mener 
hver  trofast  mand  maa  glaede  sig  ved  at  det  kom. 

SKULE  JARL.  Og  jeg  mener  hver  trofast  mand 
maa  harmes  dypt  over  at  en  prest  paa  slik  vis  stiller 
sig  mellem  os  birkebeiner;  —  ja,  jeg  sir  birkebeiner; 
ti  jeg  er  birkebein  fuldt  saa  godt  som  kongen  og 
bans  masnd.  Jeg  er  av  samme  set,  Sverres  aet,  kongs- 
aetten ;  —  men  I,  prest,  I  bar  bygget  en  mur  av  mis- 
tro  rundt  om  kongen  og  staengt  mig  ute  fra  ham; 
det  bar  vaeret  eders  gjerning  i  mange  aar. 

PAAL  FLIDA  [opcgget  til  de  omstaaende~\.  Jarls- 
maend.  Skal  vi  taale  slikt  laenger? 


96  .  KONGSEMNERNE 

GREGORIUS  JONSS0N  [trar  frem~\.  Nei,  vi  kan 
ikke  og  vil  ikke  taale  det  laenger.  Her  maa  det 
siges  lydt,  —  ingen  av  jarlens  maend  kan  tjene  kon- 
gen  med  fuld  tro  og  kjaerlighet  saa  laenge  Ivar  Bodde 
gaar  ind  og  ut  i  kongsgaarden  og  logger  ondt  for  os. 

PAAL  FLIDA.  Prest!  Jeg  undsir36  dig  paa  liv 
og  lemmer  hvor  jeg  traeffer  dig,  paa  fri  mark,  om- 
bord,  eller  i  uhellig  hus!37 

MANGE  JARLSM^ND.  Jeg  ogsaa!  Jeg  ogsaa! 
Du  skal  vasre  fred!0s  for  osj 

IVAR  BODDE.  Gud  forbyde  at  jeg  skulde  staa 
mellem  kongen  og  saa  mange  msegtige  h0vdinger. 
—  Haakon,  min  h0ie  herre,  jeg  vet  med  mig  selv 
at  jeg  har  tjent  eder  med  al  troskap.  Jarlen  har 
jeg  varet  jer  imot,  det  er  sandt;  men  hvis  jeg  nogen 
tid  gjorde  ham  uret,  da  faar  Gud  forlate  mig  det. 
Nu  er  der  ikke  mere  for  mig  at  gj0re  i  kongsgaar- 
den; her  er  eders  segl;  ta  det  i  egne  haender;  for 
laenge  siden  skulde  det  ligget  der. 

HAAKON  [der  er  steget  ned  fra  forh$inlngen\. 
I  blir! 

IVAR  BODDE.  Jeg  kan  ikke.  Samvittigheten 
vilde  bite  og  nage  mig  nat  og  dag  om  jeg  gjorde 
det.  St0rre  ulykke  kan  ingen  mand  volde  i  disse 
tider  end  at  stille  sig  mellem  kongen  og  jarlen. 

HAAKON.     Ivar  Bodde,  jeg  byder  dig  at  bli! 

IVAR  BODDE.  Om  den  hellige  kong  Olav  stod  op 
av  s01vkisten  og  b0d  mig  bli,  saa  maatte  jeg  dog 
gaa  nu.  [Logger  seglet  i  kongens  haand.~]  Far- 
vel,  min  aedle  herre.  Gud  fremme  og  signe  al  eders 
gjerning!  [Gaar  mellem  mangden  ut  til  h0ire.] 


ANDEN  AKT  97 

HAAKON  [mflrk,  til  jarlen  og  hans  m^nd~\.  Der 
mistet  jeg  en  trofast  ven  for  eders  skyld;  stort  ve- 
derlag  maa  I  byde  skal  I  veie  tapet  op. 

SKULE  JARL.     Jeg  byder  mig  selv  og  alle  mine. 

HAAKON.  Naesten  er  jeg  raed  der  maa  mere  til. 
Jeg  traenger  nu  til  at  samle  om  mig  alle  dem  som 
jeg  fuldt  kan  lite  paa.  Dagfinn  Bonde,  la  straks 
gaa  bud  nordover  til  Haalogaland;  Vegard  Vaera- 
dal  skal  kaldes  her  ned  igjen. 

DAGFINN  BONDE  [der  har  staat  noget  tilbake  i 
samtale  med  en  reisekladt  mand,  som  er  traadt  ind 
i  hallen,  merrner  sig  og  sir  rystet]  :  Vegard  kan 
ikke  komme,  herre. 

HAAKON.     Hvorav  vet  du  det? 

DAGFINN  BONDE.     Ret  nu  er  her  bud  om  ham. 

HAAKON.     Hvad  melder  det? 

DAGFINN  BONDE.     At  Vegard  Vzeradal  er  draept. 

MANGE  STEMMER.     Draept! 

HAAKON.     Hvem  har  draept  ham? 

DAGFINN  BONDE.  Andres  Skjaldarband,  jarlens 
ven. 

\_Kort    opholdj    mezndene    hvisker    urolig 
indbyrdes.] 

HAAKON.     Hvor  er  budet? 

DAGFINN  BONDE  [ffirer  manden  frem'].  Her, 
herre  konge. 

HAAKON.     Hvad  aarsak  var  der  til  drapet? 

BUDET.  Det  vet  nok  ingen.  De  taltes  ved  om 
finneskatten,38  og  med  ett  sprang  Andres  op  og  gav 
ham  banesaar. 

HAAKON.  Og  hadde  der  £0r  vaeret  traette  mel- 
lem  dem? 


98  KONGSEMNERNE 

BUDET.  Stundom.  Andres  sa  tit  at  en  klok 
raadgiver  her  s0rfra  hadde  skrevet  ham  til  at  han 
skulde  vaere  som  fjeld  og  flint  mot  Vegard  Vaeradal. 

DAGFINN  BONDE.  Saelsomt  nok;  —  f0r  Vegard 
reiste,  fortalte  han  mig  at  en  klok  raadgiver  hadde 
sagt  at  han  skulde  vaere  som  fjeld  og  flint  mot  An- 
dres Skjaldarband. 

BISP  NIKOLAS  [spytter~\.  Tvi  vorde39  slike  raad- 
givere ! 

HAAKON.  Vi  vil  ikke  n0iere  granske  hvad  rot 
dette  stammer  fra.  To  trofaste  sjade  har  jeg  mi- 
stet  idag.  Jeg  kunde  graate  for  Vegard;  men  her 
skal  mere  end  graat  til;  her  faar  det  gjaslde  liv  for 
liv.  Herre  jarl,  Andres  Skjaldarband  er  eders 
haandgangne  mand;40  I  b0d  mig  al  hjaelp  som  veder- 
lag  for  Ivar  Bodde.  Jeg  tar  jer  paa  ordet,  og  ven- 
ter I  vil  virke  for  at  straffen  fremmes  over  denne 
ugjerning. 

SKULE  JARL.  Onde  engler  stiller  sig  visselig 
.X  mellem  os  to  idag.  Paa  hvemsomhelst  anden  av 
mine  maend  skulde  jeg  tilstedet  at  I  lot  drapet 
hevne  — 

HAAKON  [spandt].     Nu? 

SKULE  JARL.  Men  ikke  paa  Andres  Skjaldar- 
band. 

HAAKON  [opbrusende].  Vil  I  verge  om  draps- 
manden? 

SKULE  JARL.  Om  denne  drapsmand  maa  jeg 
verge. 

HAAKON.     Og  aarsaken  — ? 

SKULE  JARL.  Den  faar  ingen  vite  uten  Gud  i 
himlen. 


ANDEN  AKT  99 

BISP  NIKOLAS  [sagte  til  Dagfinn~\.  Jeg  vet  den. 
DAGFINN  BONDE.  Og  jeg  aner  den. 

BISP  NIKOLAS.     Si  ingenting,  gode  Dagfinn! 

HAAKON.  Jarl,  jeg  vil  tro  i  det  laengste  at  det 
ikke  er  alvor  det  I  her  sir  mig  — 

SKULE  JARL.  Var  det  min  egen  far  Andres 
Skjaldarband  hadde  drsept,  —  ban  skulde  endda 
gaa  fri.  I  maa  ikke  sp0rre  mere. 

HAAKON.  Godt.  Saa  faar  vi  selv  ta  os  til- 
rette  !41 

SKULE  JARL  \rned  et  uttryk  av  angst\.  Konge! 
det  blir  blodverk  paa  begge  sider! 

HAAKON.     La  gaa;  straffen  skal  dog  fremmes. 

SKULE  JARL.  Den  skal  ikke  fremmes!  —  Den 
kan  ikke  fremmes! 

BISP  NIKOLAS.     Nei,  der  har  jarlen  ret. 

HAAKON.     Og  det  sir  I,  asrvaerdige  herre? 

BISP  NIKOLAS.  Andres  Skjaldarband  har  tat 
korset.42 

HAAKON  og  SKULE  JARL.     Tat  korset! 

BISP  NIKOLAS.     Og  er  alt  faret  fra  landet. 

SKULE  JARL.     Godt  var  det  for  os  alle. 

HAAKON.  Dagen  helder;  bryllupsgildet  faar  nu 
vaere  endt  Jeg  takker  eder,  herre  jarl,  for  al  acre 
som  er  mig  vist  i  denne  tid.  —  I  drar  til  Nidaros, 
kan  jeg  taenke? 

SKULE  JARL.     Det  er  saa  min  agt. 

HAAKON.  Og  jeg  til  Vikeii.  —  Hvis  du,  Mar- 
grete,  heller  0nsker  at  bli  her  i  Bergen,  saa  gj0r  det. 

MARGRETE.  Hvor  du  farer,  vil  jeg  f01ge,  ind- 
til  du  forbyder  mig  det. 


100 


KONGSEMNERNE 


HAAKON.     Godt,  saa  f01g. 

SIGRID.  Vidt  spredes  aetten  nu.  [Krueler  for 
Haakon.~\  Vis  mig  en  naade,  herre  konge! 

HAAKON.  Reis  eder,  fru  Sigrid;  hvad  I  her  om, 
skal  ske. 

SIGRID.  Jeg  kan  ikke  f01ge  jarlen  til  Nidaros. 
Nonneklosteret  paa  Rein  skal  indvies;  skriv  til  erke- 
bispen,  —  virk  for  at  jeg  blir  abbedisse  der. 

SKULE  JARL.     Du,  min  sister? 

HAAKON.     I  vil  gaa  i  kloster? 

SIGRID  [reiser  sig~\.  Siden  blodnatten  i  Nidaros, 
da  mit  bryllup  stod,  og  baglerne  kom  og  hug  min 
brudgom  ned,  og  mange  hundrede  med  ham,  mens 
byen  brandt  i  alle  hj0rner,  —  da  var  det  likesom 
blodet  og  branden  gjorde  mit  syn  s!0vt  og  slukt  for 
verden  utenom.  Men  jeg  fik  kraft  til  at  skimte 
det  som  ingen  anden  0iner,  —  og  ett  ser  jeg  nu  — 
en  stor  skraekkens  tid  for  landet ! 

SKULE  JARL  [he  f  tig].  Hun  er  syk!  Agt  ikke 
paa  hende! 

SIGRID.  Rik  gr0de  vil  modnes  for  ham  som  h0- 
ster  i  m0rke.  Alle  kvinder  i  Norge  skulle43  kun 
ha  en  gjerning  nu,  —  knsele  i  klostre  og  kirker,  og 
bede  —  bede  ved  dag  og  nat ! 

HAAKON  [rystet~\.  Er  det  spaadomsgaver  eller 
sjaelesot  som  taler  saa? 

SlGRlD.    Farvel,  min  bror,  —  vi  m0tes  engang  til. 

SKULE  JARL  [uvilkaarlig'].     Naar? 

SIGRID  [sagte~\.  Naar  du  tar  kronen;  naar  der 
er  al  fare,  —  naar  du  traenger  mig  i  din  h0ieste  n0d! 
\Gaar  ut  til  h$ire  med  Margrete,  fru  Ragnhild  og 
kvinderne."] 


ANDEN  AKT  101 

HAAKON  [efter  et  kort  ophold,  drar  sverdet  og 
sir  med  fast  og  rolig  bestemthet~\  :  Alle  jarlens 
maend  skal  tas  i  ed. 

SKULE  JARL  [he f tiff].  Er  det  eders  fulde  agtl 
[Nasten  bedende.}  Kong  Haakon,  gj0r  det  ikke ! 

HAAKON.  Ingen  jarlsmand  slipper  fra  Bergen 
f0r  han  bar  svoret  kongen  troskap.  [Gaar  med, 
sin  hird.  Alle  undtagen  bispen  og  jarlen  f$lger 
efter.-] 

BISP  NIKOLAS.  Han  bar  tat  paa  jer  med  haarde 
haender  idag. 

SKULE  JARL  [tier  og  ser  maallfys  efter  kongen}. 

BISP  NIKOLAS  [sterkere~\.  Og  er  kanske  endda 
ikke  kongef0dt. 

SKULE  JARL  [vender  sig  pludselig  i  sterk  bev#~ 
gelse  og  griper  bispens  arm}.  Trond  prests  skrifte- 
maal  —  hvor  er  det? 

BISP  NIKOLAS.  Han  sendte  mig  det  fra  Eng- 
land, f0r  han  d0de;  jeg  vet  ikke  med  hvem,  —  og 
jeg  har  ikke  faat  det. 

SKULE  JARL.     Men  det  maa  findes  I 

BISP  NIKOLAS.     Det  tror  jeg  fuldt  og  fast. 

SKULE  JARL.  Og  finder  I  det,  da  vil  I  gi  det  i 
mine  haender? 

BISP  NIKOLAS.     Det  lover  jeg. 

SKULE  JARL.  Det  sverger  I  ved  eders  sjsels 
salighet? 

BISP  NIKOLAS.  Det  sverger  jeg  ved  min  sjaels 
salighet  1 

SKULE  JARL.  Godt;  til  den  tid  vil  jeg  staa  Haa- 
kon imot  hvor  det  kan  ske  stilt  og  i  10ndom.  Det 


102  KONGSEMNERNE 

maa  hindres  at  ban  er  maegtigere  end  jeg  naar 
kampen  skal  begynde. 

BISP  NIKOLAS.  Men  hvis  det  viser  sig  at  ban 
er  den  rette  kongss0n,  —  hvad  saa? 

SKULE  JARL.  Saa  faar  jeg  pr0ve  paa  at  bede  — 
bede  om  ydmygt  sind  til  at  tjene  ham  som  aerlig 
h0vding  og  av  al  min  evne. 

BISP  NIKOLAS.     Og  hvis  ban  er  den  urette? 

SKULE  JARL.  Da  skal  ban  vike  for  mig!  Kongs- 
navn  og  kongsstol,  bird  og  haer,  skat  og  flaate,  byer 
og  borge,  alt  vil  jeg  ha ! 

BISP  NIKOLAS.     Han  vil  ty  til  Viken  — 

SKULE  JARL.     Jeg  jager  ham  fra  Viken  1 

BISP  NIKOLAS.  Saa  saetter  ban  sig  fast  i  Nidaros. 

SKULE  JARL.     Jeg  stormer  Nidaros ! 

BISP  NIKOLAS.  Han  staenger  sig  inde  i  Olavs 
hellige  kirke  — 

SKULE  JARL.     Jeg  bryter  kirkefreden  — 

BISP  NIKOLAS.  Han  flygter  op  paa  hplalteret 
og  hanger  sig  fast  ved  Olavs  skrin44  — 

SKULE.  JARL.  Jeg  traekker  ham  ned  fra  alteret, 
om  jeg  saa  skal  traekke  helgenskrinet  med  — 

BISP  NIKOLAS.  Men  ban  bar  endda  kronen  paa 
hodet,  jarl! 

SKULE  JARL.  Jeg  slaar  kronen  av  med  mit  sverd. 

BISP  NIKOLAS.  Men  dersom  den  sitter  altfor 
fast  —  ? 

SKULE  JARL.  Nu  da,  i  Guds  eller  Satans  navn 
—  da  slaar  jeg  hodet  med!  \Gaar  ut  til  h0ire.] 

BISP  NIKOLAS  [ser  efter  ham,  nikker  langsomt 
og  sir]  :  Ja  —  ja;  —  slik  kan  jeg  like  jarlen! 

[Teppet  folder.'] 


TREDJE    AKT. 

[En  stue  i  Oslo  bispegaard.  Paa  hfiire  side  er  indgangs- 
dfiren.  I  bakgrunden  fflrer  en  liten  aapenstaaende  port  ind  til 
kapellet,  som  er  oplyst.  En  d<j>r  med  teppe  for  paa  den  venstre 
vatg  gaar  ind  til  bispens  sovev&relse.  Foran  paa  samme  side 
staar  en  stoppet  hvilebtznk.  Over  til  h$ire  er  et  skrivebord 
med  brev,  dokumenter,  og  en  brczndende  lampe.  Stuen  er  i 
ffirstningen  torn;  indenfor  forhecnget  til  venstre  hfires  sang  av 
munker.  Litt  efter  kommer  PAAL  FLIDA  reisekl&dt  ind  fra 
hfiire,  stanser  indenfor  d<j>ren,  venter,  ser  sig  om,  og  banker 
derpaa  tre  ganger  i  gulvet  med  sin  stavJ\ 

SIRA  VILJAM  [kommer  ut  fra  venstre  og  utbryter 
med  dtfmpet  stemme]  :  Paal  Flida !  Gud  vaere 
lovet;  —  saa  er  jarlen  ikke  langt  borte. 

PAAL  FLIDA.  Skibene  seller  alt  frem  ved  Ho- 
ved0;1  jeg  for  i  forveien.  Og  hvorledes  gaar  det 
med  bispen? 

SIRA  VILJAM.     Han  faar  den  sidste  olje2  nu. 

PAAL  FLIDA.     Saa  er  der  al  fare. 

SIRA  VILJAM.  Mester  Sigard  fra  Brabant  bar 
sagt  at  ban  ikke  kan  leve  natten  over. 

PAAL  FLIDA.  Da  mener  jeg  ban  bar  stevnet  os 
for  sent  til  sig. 

SIRA  VILJAM.  Nei,  nei,  —  han%har  fuld  sam- 
ling3  og  litt  kraefter  ogsaa,  —  hvert  0ieblik  sp0r 
ban  om  ikke  jarlen  snart  kommer. 

PAAL  FLIDA.  I  kalder  ham  endnu  for  jarl;  vet 
I  ikke  at  kongen  bar  git  ham  navn  av  hertug? 


104  KONGSEMNERNE 

SIRA  VILJAM.  Jo,  jo  visst;  —  det  er  bare  slik 
en  gammel  vane.  Hys  — 

\lian  off  PAAL  FLIDA  slaar  kors  og  b$ier 
siff.  lj  t  fra  bispens  hammer  kommer  to 
kordrenge  med  lys,  derefter  to  andre  med 
r^kelsekar;  efter  dem  prester,  der  barer 
kalk,  disk,  et  krusifiks  og  en  kirkefane; 
bakefter  fflger  et  tog  av  prester  og  mun- 
ker;  kordrenge  med  lys  og  r^kelsekar  flut- 
ter processionen,  der  langsomt  beveeger  sig 
ind  i  kapellet,  hvis  d$r  lukkes  efter  dernJ] 

PAAL  FLIDA.  Nu  har  da  den  gamle  herre  gjort 
op  med  denne  verden. 

SIRA  VILJAM.  Jeg  kan  vel  si  ham  at  hertug 
Skule  kommer  saa  snart  ske  kan? 

PAAL  FLIDA.  Han  gaar  like  fra  bryggen  og  her 
op  i  bispegaarden.  Farvel!  [Gaar.] 

\Plere  prester,  hvoriblandt  PETER,  samt 
tjenere  hos  bispen,  kommer  ut  fra  venstre 
med  tepper,  puter,  og  et  start  fyrfatJ] 

SIRA  VILJAM.     Hvad  skal  dette  til?4 
EN  PREST  [reder  op  paa  banken~\.     Bispen  vil 
ligge  herute. 

SIRA  VILJAM.     Men  er  det  raadelig? 

PRESTEN.  Mester  Sigard  mener  vi  kan  gjerne 
£0ie  ham.  Der  er  han  alt. 

[Bis?  NIKOLAS  kommer  ut,  stjttet  av 
MESTER  SIGARD  og  en  prest.  Han  er  i 
bispedragt,  men  uten  stav  og  hue.] 

BISP  NIKOLAS.  Taend  flere  lys!  [Han  bringes 
tils  ate  paa  banken  ved  fyrfatet  og  dakkes  til  med 
tepperne.~]  Viljam!  Nu  har  jeg  faat  forladelse 
for  alle  mine  synder !  De  tok  dem  med  allesam- 
men;  —  jeg  synes  jeg  er  saa  let  nu. 


TREDJE  AKT  105 

SIRA  VILJAM.  Hertugen  bar  budsendt  jer, 
herre;  ban  er  alt  indenfor  Hoved0. 

BISP  NIKOLAS.  Det  er  godt,  meget  godt.  Kon- 
gen  vil  vel  ogsaa  snart  vsere  her.  Jeg  bar  vaeret 
en  syndig  bund  i  mine  dage,  Viljam;  jeg  bar  for- 
brutt  mig  svarlig  mot  kongen.  Presterne  derinde, 
de  sa  at  alle  mine  synder  skulde  vaere  mig  forlatt; 
—  ja,  det  kan  vaere  vel  nok;  men  de  bar  saa  godt 
for  at  love,  de;  det  er  ikke  dem  jeg  bar  forbrutt 
mig  imot.  Nei,  nei  —  det  er  nok  tryggest  at  faa 
det  fra  kongens  egen  mund.  [Utbryter  heftig~\: 
Lys,  sir  jeg!  Her  er  saa  mjzfrkt  herinde. 

SIRA  VILJAM  [stanser  ham  med  et  tegn  og  nar- 
mer  sig  bispen\.  Hvorledes  bar  I  det,  herre? 

BISP  NIKOLAS.  Aa  jo,  —  aa  jo;  jeg  er  kold 
paa  haender  og  fitter. 

MESTER  SIGARD  [halvhflit  idet  han  flytter  fyr- 
fatet  narmere].  Hm,  —  det  er  begyndelsen  til 
enden. 

BISP  NIKOLAS  [angst  til  Vil]am\.  Jeg  bar  sagt 
at  otte  munker  skal  synge  og  bede  for  mig  i  kapellet 
inat.  Ha  0ie  med  dem;  der  er  dovne  svender 
iblandt. 

SIRA  VILJAM  [peker  taus  mot  kapellet,  hvorfra 
h0res  sana,  som  vedblir  under  det  f0lgende~\. 

BISP  NIKOLAS.  Saa  meget  ugjort  endnu,  og  saa 
gaa  fra-det  altsammen !  Saa  meget  ugjort,  Viljam! 

SIRA  VILJAM.     Herre,  taenk  paa  det  himmelske! 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  bar  tiden  for  mig;  —  ut 
paa  morgenstunden,  mener  mester  Sigard  — 

SIRA  VILJAM.     Herre,  herre! 


106  KONGSEMNERNE 

BISP  NIKOLAS.  Gi  mig  mitra  og  stav!5  —  Du 
bar  godt  ved  at  si  jeg  skal  taenke  —  [En  prest  brin- 
ger  del  forlangte.^  Saa,  saet  huen  der,  den  er  mig 
for  tung;  gi  mig  staven  i  haand;  saa,  nu  er  jeg 
rustet.  En  bisp!  —  Den  onde  t0r  ikke  gaa  mig 
paa  livet  nu! 

SiRA  VILJAM.     Vil  I  ellers  noget? 

BISP  NIKOLAS.  Nei.  Jo,  si  mig ;  —  Peter,  An- 
dres Skjaldarbands  s0n,  —  alle  taler  saa  godt  om 
ham  — 

SiRA  VILJAM.     Han  er  visselig  en  skyldfri  sjael. 

BISP  NIKOLAS.  Peter,  du  skal  vaake  bos  mig 
til  kongen  eller  hertugen  kommer.  Gaa  ut  saa- 
laenge,  I  andre,  men  vaer  ved  haanden.  [Alle,  und- 
tagen  Peter,  gaar  ut  til  h0ire.~\ 

BISP  NIKOLAS  [efter  et  kort  ophold].     Peter  I 

PETER   [ntermer  sig~\.     Herre? 

BISP  NIKOLAS.  Har  du  aldrig  set  gamle  maend 
d0? 

PETER.     Nei. 

BISP  NIKOLAS.  Raedde  er  de  allesammen;  det 
t0r  jeg  sverge  paa !  Der  paa  bordet  ligger  et  stort 
brev  med  segl  for;  gi  mig  det.  [Peter  bringer 
brevet.']  Det  er  til  din  mor. 

PETER.     Til  min  mor? 

BISP  NIKOLAS.  Du  faar  reise  nordover  til  Haa- 
logaland  med  det.  Jeg  bar  skrevet  til  hende  om 
en  stor  og  vigtig  sak;  der  er  kommet  tidende  fra 
din  far. 

PETER.  Han  strider  som  en  Herrens  kjcempe  I 
det  Hellige  Land.  Falder  ban  der,  saa  falder  ban 


TREDJE   AKT  107 

paa  vigslet  grund;  ti  der  er  hver  fotsbred  jord  hel- 
lig-  JeS  minder  Gud  om  ham  i  alle  mine  b0nner. 

BISP  NIKOLAS.  Er  Andres  Skjaldarband  dig 
kjaer? 

PETER.  Han  er  en  hasderlig  mand;  men  der 
lever  en  anden  mand  hvis  storhet  min  mor  likesom 
fostret  og  naerte  mig  med. 

BISP  NIKOLAS  \\iurtig  og  sp<endt~\.  Er  det  her- 
tug  Skule? 

PETER.  Ja,  hertugen,  —  Skule  Baardss0n.  Min 
mor  bar  kjendt  ham  i  yngre  dage.  Hertugen  maa 
visselig  vaere  den  ypperste  mand  i  landet! 

BISP  NIKOLAS.  Der  er  brevet;  reis  nordover 
med  det  straks!  —  Synger  de  ikke  derinde? 

PETER.     Jo,  herre! 

BISP  NIKOLAS.  Otte  svaere  karle  med  struper 
som  ba'suner,  det  maa  dog  vel  hjaelpe  noget,  vet  jeg?a 

PETER.     Herre,  herre,  jeg  vilde  bede  selvl 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  bar  for  meget  ugjort,  Peter. 
Livet  er  altfor  kort;  —  desuten  saa  vil  nok  kongen 
tilgi  mig,  naar  ban  kommer  —  \Farer  sammen  i 
smerte.] 

PETER.     I  lider  vist? 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  lider  ikke;  men  det  ringer 
for  mine  0ren ;  det  lyser  og  blinker  for  0inene  — 

PETER.  Det  er  de  himmelske  klokker  som 
ringer  eder  hjem;  —  det  som  blinker,  er  alterlysene 
dem  Guds  engler  bar  taendt  for  eder. 

BISP  NIKOLAS.  Ja  visst  er  det  saa;  —  det  har 
ingen  fare  naar  de  kun  holder  godt  ut  i  b0n  derinde. 
—  Farvel,  reis  straks  med  brevet. 


108 


KONGSEMNERNE 


PETER.     Skal  jeg  ikke  f0rst  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Nei,  gaa;  jeg  er  ikke  raed  for 
at  vaere  alene. 

PETER.  Vel  m0tt  igjen  da  naar  de  himmelske 
klokker  engang  bar  lydt  for  mig  ogsaa.  \_Gaar  ut 
til  hfiire.'] 

BISP  NIKOLAS.  De  himmelske  klokker,  —  ja, 
slikt  siges  saa  let  naar  en  gaar  om  paa  to  friske  ben. 
—  Saa  meget  ugjort!  Men  der  vil  leve  mangt 
efter  mig  allikevel.  Jeg  lovte  hertugen  ved  min 
sjaels  salighet  at  gi  ham  Trond  prests  skriftemaal 
hvis  det  kom  mig  ihaende;  —  godt  at  jeg  ikke  har 
faat  det.  Hadde  han  visshet,  saa  vilde  han  seire 
eller  falde;  da  blev  en  av  dem  den  maegtigste  mand 
som  nogensinde  hadde  levet  i  Norge.  Nei,  nei,  — 
hvad  jeg  ikke  kunde  naa,  skal  ingen  anden  naa. 
Det  er  bedst  med  uvissheten;  saa  laenge  hertugen 
tynges  av  den,  vil  de  to  0delaegge  hinanden  hvor  de 
kan  komme  til;  byer  vil  brsendes,  bygder  herjes  — 

ingen  av  dem  vinder  ved  den  andens  tap [For- 

ftfrdet.]  Naade,  forbarmelse !  Det  er  jo  mig 
som  baerer  skylden  —  mig  som  fra  f0rste  faerd  gav 
st0tet  til  det  hele !  \Beroligende  sig.']  Ja,  ja,  jal 
men  nu  kommer  kongen,  —  det  er  jo  ham  det  mest 
gaar  utover,  —  han  tilgir  mig  nok  —  der  skal  laeses 
b0nner  og  messer;  det  har  ingen  n0d;7  —  jeg  er 
jo  bisp,  og  jeg  har  aldrig  draept  nogen  med  egen 
haand.  —  Godt  er  det  at  Trond  prests  skriftemaal 
ikke  kom ;  de  hellige  er  med  mig,  de  vil  ikke  f riste 
mig  til  at  bryte  mit  10fte.  —  Hvem  banker  paa  d0- 
ren?  Det  maa  vaere  hertugen!  [Gnider  sig  for- 
n<j)'iet  i  htenderne J\  Han  vil  trygle  om  beviser  for 
kongsretten,  —  og  jeg  har  ingen  beviser  at  gi  haml 


TREDJE   AKT  109 

\lnga  fra  Varte'ig  kommer  ind;  hun  er  sort  kladt, 
med  kaape  og  htette.  Bisp  Nikolas  farer  sammen.] 
Hvem  er  det? 

INGA.  En  kone  fra  Varteig  i  Borgarsyssel,  aer- 
vaerdige  herre. 

BISP  NIKOLAS.     Kongsmoren! 

INGA.     Saa  kaldtes  jeg  engang. 

BISP  NIKOLAS.  Gaa,  gaa!  Jeg  raadde  ikke 
Haakon  til  at  skille  sig  av  med  jer! 

INGA.  Hvad  kongen  gj0r,  er  velgjort!  det  ef 
ikke  derfor  jeg  kommer. 

BISP  NIKOLAS.     Og  hvorfor  da? 

INGA.  Gunnulf,  min  bror,  er  kommet  hjem  fra 
Englands-faerden  — 

BISP  NIKOLAS.     Fra  Englands-faerden  — ? 

INGA.  Han  har  vaeret  borte  i  mange  aar,  som  I 
vet,  og  flakket  vidt  omkring;  nu  f0rte  ban  brev 
hjem  — 

BISP   NIKOLAS    [aandel0s~\.     Brev  — ? 

INGA.  Fra  Trond  prest.  Det  er  til  eder,  herre. 
[Rakker  ham  det.] 

BISP  NIKOLAS.     Ja  saa;  —  og  I  bringer  det? 

INGA.  Saa  var  Tronds  0nske.  Stor  tak  skyl- 
der  jeg  ham  fra  den  tid  ban  fostret  Haakon.  Jeg 
fik  spurt8  at  I  var  syk;  derfor  gav  jeg  mig  straks 
paa  reisen;  jeg  har  gaat  hit  paa  min  fot  — 

BISP  NIKOLAS.  Det  hadde  ikke  hastet  saa  braat, 
Inga! 

DAGFINN  BONDE  [kommer  Ind  fra  h0ire~\.  Guds 
f red,  servaerdige  herre ! 

BISP  NIKOLAS.     Kommer  kongen? 


KONGSEMNERNE 

DAGFINN  BONDE.  Nu  rider  ban  Ryenbergene9 
nedover  med  dronningen  og  kongsbarnet  og  stort 
f01ge. 

INGA  \\ler  frem  mot  Dagfinn^.  Kongen,  —  kon- 
gen!  kommer  ban  hit? 

DAGFINN  BONDE.  Inga!  Er  I  her,  I  haardt 
pr0vede  kvinde? 

INGA.  Den  er  ikke  haardt  pr0vet  som  bar  saa 
stor  en  s0n. 

DAGFINN  BONDE.  Nu  skal  bans  haarde  hjerte 
smeltes. 

INGA.  Ikke  et  ord  til  kongen  om  mig.  O,  men 
se  ham  maa  jeg  dog;  —  h0r,  —  kommer  ban  hit? 

DAGFINN  BONDE.    Ja,  snart. 

INGA.  Og  det  er  m0rk  kveld.  Kongen  skal  vel 
lyses  frem  med  fakler. 

DAGFINN  BONDE.    Ja. 

INGA.  Saa  vil  jeg  stille  mig  i  et  bislag  hvor  ban 
gaar  forbi;  —  og  saa  hjemover  til  Varteig.  Men 
f0rst  ind  i  Hallvards  kirke;  der  braender  lys  inat; 
der  vil  jeg  bede  godt  for  kongen,  for  min  fagre  s0n. 
{Gaar  ut  til  h^ire.'] 

DAGFINN  BONDE.  Jeg  bar  rjzlgtet  mit  erinde;  jeg 
gaar  for  at  m0te  kongen. 

BISP  NIKOLAS.  Hils  ham  kjaerligst,  gode  Dag- 
finn! 

DAGFINN  BONDE  [idet  han  gaar  ut  til  hdire]. 
Ikke  vilde  jeg  vaere  bisp  Nikolas  imorgen. 

BISP  NIKOLAS.  Trond  prests  skriftemaal  — ! 
Altsaa  kom  det  da  allikevel;  —  her  holder  jeg  det 
i  min  haand.  [Grubler  og  stirrer  ut  for  sig.~\  — 


TREDJE   AKT  111 

En  skulde  aldrig  love  noget  paa  sin  sjaels  salighet 
naar  en  er  saa  gammel  som  jeg.  Hadde  jeg  aar 
igjen,  saa  skulde  jeg  altid  vri  mig  fra  slikt  et  10fte; 
men  ikveld,  den  sidste  kveld,  —  nei,  det  er  ikke 
raadelig.  —  Kan  jeg  da  holde  det?  Er  det  ikke  at 
saette  paa  spil  alt  det. jeg  har  virket  for  hele  mit 
liv  igjennem?  —  [Hviskende.]  O,  kunde  jeg  snyte 
den  onde  bare  denne  eneste  gang  til!  [Lytter.] 
Hvad  er  det?  [Roper:']  Viljam,  Viljam! 

SIRA  VILJAM  [kommer  ind  fra  h$ire]. 

BISP  NIKOLAS.  Hvad  er  det  som  suser  og  tuter 
saa  stygt? 

SIRA  VILJAM.     Det  er  uveiret  som  tar  til. 

BISP  NIKOLAS.  Tar  uveiret  til !  —  Jovisst  vil  jeg 
holde  mit  10fte!  Uveiret,  sir  du  — ?  Synger  de 
derinde? 

SIRA  VILJAM.    Ja,  herre. 

BISP  NIKOLAS.  Si  de  skal  gj0re  sig  al  flid; — bror 
Aslak  isaer;  ban  gj0r  altid  saa  stutte  b0nner;  ban 
kniper  unda  naar  ban  kan  komme  til;  ban  springer 
over,  den  bund!  [Slaar  i  gulvet  med  bispestaven.~\ 
Gaa  ind  og  si  ham  det  er  den  sidste  nat  jeg  har 
igjen;  ban  skal  gj0re  sig  flid,  ellers  kommer  jeg 
over  ham  og  sp0ker ! 

SIRA  VILJAM.  Herre,  skal  jeg  ikke  hente  mester 
Sigard? 

BISP  NIKOLAS.  Gaa  ind,  sir  jeg !  [Filjam  gaar 
ind  i  kapellet.~\  Det  maa  visselig  vaere  himlens  vilje 
at  jeg  skal  forlike  kongen  og  hertugen,  siden  den 
sender  mig  Trond  prests  brev  nu.  Dette  er  haardt 
at  gaa  paa,  Nikolas;  rive  ned  med  et  eneste  ryk 
hvad  du  har  brukt  hele  dit  liv  til  at  bygge.  Men 


1 1 2  KONGSEMNERNE 

der  er  ikke  andet  for;10  jeg  faar  gj0re  himlens  vilje 
denne  gang.  —  Dersom  jeg  bare  endda  kunde  laese 
hvad  der  staar  i  brevet;  men  jeg  kan  ikke  se  et  ord! 
Der  driver  taaker  for  mine  0ine,  det  gnistrer  og 
spraetter  — ;  og  ingen  anden  t0r  jeg  la  laese  det  for 
mig!  At  love  slikt  — !  Er  menneskets  k!0kt  da 
saa  ussel  at  det  ikke  magter  raa  over  andet  og  tredje 
led11  av  sin  egen  gjerning?  Jeg  talte  saa  lasnge  og 
saa  indtraengende  til  Vegard  Vaeradal  om  at  faa 
kongen  til  at  sende  Inga  fra  sig  at  det  omsider 
skedde.  Den  gjerning  var  klok  i  f0rste  led;  men 
hadde  jeg  ikke  raadet  slik,  saa  hadde  ikke  Inga 
vasret  paa  Varteig  nu,  brevet  var  ikke  kommet  tids- 
nok  i  mine  haender,  og  jeg  ha'dde  ikke  hat  noget 
10fte  at  holde,  —  altsaa  uklokt  i  andet  led.  Hadde 
jeg  endda  tiden  for  mig;  men  kun  denne  ene  nat 
til  ende,  og  knapt  nok  det.  Jeg  maa,  jeg  vil  leve 
laenger!  [Banker  med  staven;  en  prest  trar  ind 
fra  h0ire.]  Mester  Sigard  skal  komme !  [Presten 
gaar;  bispen  knuger  brevet  i  hcenderne.~\  Her,  inden- 
for  dette  tynde  segl  ligger  Norges  saga  for  hun- 
drede  aar !  Den  ligger  og  dr0mmer  som  fugleungen 
i  egget!  O,  den  som  nu  hadde  flere  end  en  sjsel  — 
eller  ogsaa  ingen  !  [  Trykker  brevet  vildt  op  til  sit 
bryst.]  O,  var  ikke  enden  saa  rap  over  mig,  —  og 
dommen  og  straffen,  —  jeg  skulde  ruge  dig  ut  til  en 
h0k  som  skulde  kaste  skyggende  raedsel  over  alt 
landet  og  hugge  sine  hvasse  k!0r  i  hver  mands 
hjerte!  [Farer  sammen.~\  Men  den  sidste  time  er 
naer!  [Skrikende.]  Nei,  nei,  —  du  skal  bli  til  en 
svane,  en  hvit  svane !  [Kaster  brevet  bortover  aul- 
vet  og  roper:"]  Mester  Sigard,  mester  Sigard! 

MESTER  SIGARD   [fra  hflire'].     Hvorledes  gaar 
det,  aervaerdige  herre? 


TREDJE  AKT 


113 


BISP  NIKOLAS.  Mester  Sigard,  —  saelg  mig  tre 
dages  liv! 

MESTER  SIGARD.     Jeg  bar  sagt  jer  — 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  ja;  men  det  var  ikke  alvor; 
det  var  en  liten  straf.  Jeg  har  vaeret  en  urimelig 
herre  mot  jer;  derfor  vilde  I  skraemme  mig.  Fy,  det 
var  stygt,  —  nei,  nei,  —  det  var  tilpas  for  mig! 
Men  vasr  nu  god  og  snild!  Jeg  skal  betale  godt;  — 
tre  dages  liv,  mester  Sigard,  bare  tre  dages  liv! 

MESTER  SIGARD.  Om  jeg  saa  selv  skulde  gaa 
bort  i  samme  stund  som  I,  kunde  jeg  dog  ikke  laegge 
tre  dage  til. 

BISP  NIKOLAS.  En  dag  da;  bare  en  dag!  La 
det  vasre  lyst,  la  solen  skinne  naar  jeg  skal  avsted! 
H0r,  Sigard!  [Pinker  ham  hen  til  sig  og  drar  ham 
ned  paa  btenken.']  Jeg  har  git  naesten  alt  mit  guld 
og  s01v  til  kirken  for  at  faa  store  messer  laest  bak- 
efter.  Jeg  vil  gj^re  det  omigjen;  I  skal  faa  det  alt- 
sammen !  Hvad,  Sigard,  skal  vi  to  narre  dem  der- 
inde?  He,  he,  he!  I  blir  rik,  Sigard,  og  reiser  av 
landet;  jeg  faar  frist  og  kan  omraade  mig  litt  og 
hjaelpe  mig  med  fzerre  banner.  Hvad,  Sigard,  skal 
vi  — ?  [SiGARD  f0ler  hans  puts;  bispen  utbryter 
angst:]  Naa,  hvorfor  svarer  I  ikke? 

MESTER  SIGARD  [reiser  sig~\.  Jeg  har  ikke  tid, 
herre.  Jeg  vil  lage  jer  en  drik  som  kan  lette12  jer 
litt  paa  det  sidste. 

BISP  NIKOLAS.  Nei,  vent  med  det !  Vent  —  og 
svar  mig! 

MESTER  SIGARD.  Jeg  har  ikke  tid;  drikken  maa 
vaere  fasrdig  inden  en  time.  [Gaar  ut  til  h</>ire.~\ 

BISP  NIKOLAS.  Inden  en  time!  [Banker  vildt.} 
ViljamI  ViljamI 


KONGSEMNERNE 

SlRA  VlLjAM   [kommer  ut  fra  kapellet~\. 

BISP  NIKOLAS.  Ta  flere  til  hjaelp  derinde !  De 
otte  .forslaar  ikke! 

SIRA  VILJAM.     Herre  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Flere  til  hjaslp,  sir  jeg!  Kolbein 
korsbroder13  har  ligget  syk  i  fem  uker,  —  han  kan 
ikke  ha  syndet  stort  i  den  tid  — 

SIRA  VILJAM.    Han  var  til  skrifte  igaar. 

BISP  NIKOLAS  \ivrig'}.  Ja,  han  maa  vaere  god; 
ta  ham.  [ VILJAM  gaar  ind  i  kapellet  ig]enJ\  Inden 
en  time!  [Tfirrer  svetten  av  panden.]  Puh,  hvor 
her  er  varmt!  —  Den  usle  hund,  —  hvad  hjaelper 
al  hans  laerdom  naar  han  ikke  kan  laegge  en  time 
til.  Der  sitter  han  dagst0t  i  sin  stue  og  saetter  kun- 
stige  hjul  og  lodder  og  10ftestaenger  sammen;  han 
vil  skape  et  verk  som  skal  gaa  og  gaa  og  aldrig 
stanse,  — perpetuum  mobile  kalder  han  det.  Hvor- 
for  0ver  han  ikke  heller  sin  kunst  og  k!0kt  paa 
at  gj0re  mennesket  til  slikt  perpetuum  mobile  — ? 
[Stanser  og  tanker;  det  lysner  i  hans  <f>'meJ\  Perpe- 
tuum mobile ',  —  jeg  er  ikke  stiv  i  latinen,  —  men 
det  betyr  noget  som  har  evnen  til  at  virke  evig,  ut- 
over  gjennem  alle  tider.  Om  jeg  nu  selv  kunde  — ? 
Det  var  en  gjerning  at  ende  med,  det!  Det  var  at 
gj0re  sin  st0rste  gjerning  i  sin  sidste  stund!  At 
ssette  i  gang  hjul  og  lodder  og  10ftestaenger  i  kongens 
og  hertugens  sjaele;  saette  dem  slik  i  gang  at  ingen 
magt  paa  jorden  kan  stanse  dem;  kan  jeg  det,  da 
blir  jeg  jo  ved  at  leve,  leve  i  mit  verk,  —  og  naar 
det  kommer  til  stykket,  saa  er  det  kanske  det  som 
kaldes  ud0delighet.  —  Tr0stelige,  svalende  tanker, 
hvor  L  gj0r  den  gamle  mand  godt !  [Puster  ut  og 
strakker  sig  behagelig  paa  banken.]  Diabolus  har 


TREDJE  AKT  115 

vaeret  haardt  efter  mig  ikveld.  Det  er  f01gen  av 
at  ligge  ledig;  otium  est  pulvis  —  pulveris1*  —  naa, 
like  godt  med  latinen,  —  Diabolus  skal  ikke  faa 
magt  over  mig  mere;  jeg  skal  vaere  virksom  til  det 
sidste;  jeg  vil  — ;  hvor  de  beljer  derinde  —  [Ban- 
ker; VlLjAM  kommer  ut.~\  Si  dem  de  skal  tie;  de 
forstyrrer  mig.  Kongen  og  hertugen  kommer  snart, 
jeg  har  store  ting  at  taenke  paa. 

SIRA  VILJAM.     Herre,  skal  jeg  da  — ? 

BISP  NIKOLAS.  Byde15  dem  holde  op  en  stund 
saa  jeg  kan  taenke  i  ro.  Se  der,  ta  op  det  brev  der 
ligger  paa  gulvet.  —  Godt.  Gi  mig  saa  hit  papi- 
rerne  — 

SIRA  VILJAM  \_gaar  til  skrivebordet].  Hvilke, 
herre? 

BISP  NIKOLAS.  Like  godt  — ;  de  med  segl  for; 
de  som  ligger  0verst.  —  Saa;  gaa  nu  ind  og  si  de 
skal  vasre  stille.  [ VILJAM  gaarJ\  —  D0,  og  dog 
raa  i  Norge !  D0,  og  stelle  det  saa  at  ingen  mand 
kommer  til  at  h05ne  sig  et  hode  op  over  alle  andre. 
Tusen  veier  kunde  bsere  frem  til  det  maal;  men  der 
kan  kun  vaere  en  som  duger;  —  den  gjaslder  det  at 
finde,  —  den  gjaelder  det  at  slaa  ind  paa.  —  Ha! 
Veien  ligger  jo  saa  naer,  saa  naer!  Ja,  slik  skal  det 
vsere.  Jeg  holder  10ftet;  hertugen  skal  faa  brevet 
i  sine  haender;  —  men  kongen  —  hm,  han  skal  faa 
tvilens  brod  i  sit  hjerte.  Haakon  er  aerlig,  som  de 
kalder  det;  med  troen  paa  sig  selv,  og  paa  sin  ret,  vil 
meget  falde  i  ham.  Begge  skal  tvile  og  tro,  vippe 
op  og  ned,  aldrig  finde  fast  grund  under  foten, — 
perpetuum  mobile!  —  Men  vil  Haakon  fasste  lit  til16 
mit  utsagn?  Det  vil  han;  jeg  er  jo  en  d0ende  mand; 
jeg  skal  fore  ham  med  sandhet  i  forveien.  — 


1 1 6  KONGSEMNERNE 

Kraefterne  svigter,  men  sjaelen  friskner;  —  jeg  lig- 
ger  ikke  paa  sottesengen  laenger,  jeg  sitter  i  min 
arbeidsstue,  jeg  vil  arbeide  den  sidste  nat,  arbeide  — 
til  lyset  slukner  — 

HERTUG  SKULE  [kommer  ind  fra  h$ire  og  gaar 
frem  mot  bispen~\.  Fred  og  hilsen,  aervaerdige  herre ! 
Jeg  h0rer  det  staar  ilde  med  jer. 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  er  et  lik  i  knop,  gode  her- 
tug;  inat  springer  jeg  ut;  imorgen  kan  det  kjendes 
hvor  jeg  dufter. 

HERTUG  SKULE.    Alt  inat,  sir  I? 

BISP  NIKOLAS.     Mester  Sigard  sir:  om  en  time. 

HERTUG  SKULE.    Og  Trond  prests  brev  — ? 

BISP  NIKOLAS.    Tasnker  I  endnu  paa  det? 

HERTUG  SKULE.  Det  kommer  aldrig  av  mine 
tanker. 

BISP  NIKOLAS.  Kongen  har  gjort  eder  til  hertug ; 
ingen  mand  har  baaret  hertugnavn  i  Norge  £0r  I. 

HERTUG  SKULE.  Straekker  ikke  til.17  Er  Haa- 
kon  den  urette,  saa  maa  jeg  ha  alt! 

BISP  NIKOLAS.  Hu,  her  er  koldt  herinde;  det 
isner  mig  gjennem  alle  lemmer. 

HERTUG  SKULE.  Trond  prests  brev,  herre !  For 
Guds,  den  almaegtiges  skyld,  —  har  I  det? 

BISP  NIKOLAS.  Jeg  vet  ialfald  hvor  det  kan 
findes. 

HERTUG  SKULE.    Saa  si  det,  si  det  1 

BISP  NIKOLAS.    Vent  — 

HERTUG  SKULE.  Nei,  nei,  —  nyt  tiden;  jeg  ser 
det  lakker  sterkt,  —  og  kongen  kommer  jo  hit,  er 
mig  sagt. 


TREDJE  AKT  117 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  kongen  kommer;  derav  ser 
I  bedst  at  jeg  s0rger  for  eders  sak,  selv  nu. 

HERTUG  SKULE.    Hvad  er  eders  agt? 

BISP  NIKOLAS.  Mindes  I  ved  kongens  bryllup, 
—  da  sa  I  at  det  som  gj0r  Haakon  sterk,  er  bans 
uryggelige  tro  paa  sig  selv? 

HERTUG  SKULE.    Nu? 

BISP  NIKOLAS.  Hvis  jeg  skrifter  og  reiser  tvilen 
i  ham,  saa  falder  troen,  og  styrken  med  den. 

HERTUG  SKULE.  Herre,  det  er  syndig,  syndig 
ifald  ban  er  den  rette! 

BISP  NIKOLAS.  Det  vil  staa  i  eders  magt  at  gj0re 
ham  troende  igjen.  F0r  jeg  gaar  herfra,  skal  jeg 
si  jer  hvor  Trond  prests  brev  er  at  finde. 

SlRA  VILJAM  [fra  h0ire~\.  Nu  kommer  kongen 
med  fakler  og  f01ge  opover  gaten. 

BISP  NIKOLAS.  Velkommen  skal  ban  vaere.  [VlL- 
JAM  gaar.~\  Hertug,  den  sidste  villighet  ber  jeg 
eder  om.  Vaer  min  eftermaalsmand18  mot  alle  mina 
uvenner.  \Tar  et  brev  frem.~\  Her  bar  jeg  skre- 
vet  dem  op.  De  som  staar  0verst,  vilde  jeg  gjerne 
ha  haengt  om  det  kunde  f0ie  sig  saa. 

HERTUG  SKULE.  Taenk  ikke  paa  hevn  nu;  I  bar 
ikke  langt  igjen  — 

BISP  NIKOLAS.  Ikke  paa  hevn,  men  paa  straf. 
Lov  mig  at  svinge  straffens  sverd  over  alle  mine 
uvenner  naar  jeg  er  borte.  De  er  eders  avindsmasnd 
saa  fuldt  som  mine;  naar  I  blir  konge,  maa  I  tugte 
dem;  lover  I  mig  det? 

HERTUG  SKULE.  Jeg  lover  og  sverger;  —  men 
Trond  prests  brev  — I 


1 1 8  KONGSEMNERNE 

BISP  NIKOLAS.  I  skal  faa  at  vite  hvor  det  er;  — 
men  se  her  — ;  kongen  kommer;  —  gjem  listen  over 
vore  uvenner! 

.[HERTUGEN   gjemmer  dokurnentet;  i  det 
samme  kommer  HAAKON  ind  fra  hfiireJ\ 

BISP  NIKOLAS.  Vel  m0tt  ved  grav01et,  herre 
konge ! 

HAAKON.  Haardt  har  I  staat  mig  imot  til  alle 
tider;  men  det  skal  vaere  glemt  og  tilgit  nu;  d0den 
stryker  selv  den  st0rste  regning  ut. 

BISP  NIKOLAS.  Det  lettet!  O,  hvor  kongens 
mildhet  er  forunderlig  stor!  Herre,  hvad  I  har 
gjort  mot  en  gammel  synder  ikveld,  det  skal  ti- 
fold  — 

HAAKON.  La  det  vaere  godt;  men  jeg  maa  si 
eder  at  jeg  h0iligen  undres.  I  stevner  mig  hit  for 
at  faa  min  tilgivelse,  og  saa  bereder  I  mig  slikt 
et  m0te. 

BISP  NIKOLAS.     M0te,  herre? 

HERTUG  SKULE.  Det  er  mig  kongen  sigter  til. 
Vil  I,  herre  bisp,  forsikre  kong  Haakon,  ved  min 
tro  og  sere,  at  jeg  intet  visste  om  hans  komme  f0r 
jeg  satte  foten  paa  Oslo  brygge. 

BISP  NIKOLAS.  Ak,  ak;  al  skyld  hviler  paa  mig! 
Jeg  har  vaeret  en  sykelig,  sengeliggende  mand  hele 
det  sidste  aar;  jeg  har  litet  eller  intet  spurt  til  lan- 
dets  saker;  jeg  taenkte  det  var  godt  og  vel  mellem 
de  h0ie  fraender  nu! 

HAAKON.  Jeg  har  merket  at  venskapet  mellem 
hertugen  og  mig  trives  bedst  naar  vi  holder  os  fra 
hinanden;19  derfor  farvel,  bisp  Nikolas,  og  Gud 
vaere  med  eder  der  I  nu  gaar  hen.  [Fil  gaa^\ 


TREDJE  AKT  119 

HERTUG  SKULE  [sagte  og  urolig~\.  Bisp,  bisp; 
ban  gaar ! 

BISP  NIKOLAS  [pludselig  og  med  wild  kraft~\. 
Bli,  kong  Haakon! 

HAAKON  [stanser].    Hvad  nu? 

BISP  NIKOLAS.  I  faar  ikke  gaa  ut  av  denne  stue 
f0r  gamle  bisp  Nikolas  bar  talt  sit  sidste  ord! 

HAAKON  \lagger  uvilkaarlig  haanden  paa  sver- 
det~\.  Er  I  kanske  kommet  mandsterk  til  Viken, 
hertug? 

HERTUG  SKULE.    Jeg  bar  ingen  del  i  dette. 

BISP  NIKOLAS.  Det  er  med  ordets  magt  jeg  skal 
vite  at  holde  jer.  Hvor  der  er  likfaerd  i  huset,  der 
er  den  d0de  f0rste  mand  i  laget;  ban  kan  gj0re  og 
late  hvad  ban  vil  —  saa  langt  bans  evne  strafckker. 
Derfor  vil  jeg  holde  min  egen  liktale  nu;  f0r  i  tiden 
var  jeg  altid  saa  raed  for  at  kong  Sverre  skulde 
komme  til  at  holde  den  — 

HAAKON.    Tal  ikke  saa  vildt,  herre! 

HERTUG  SKULE.  I  knapper  av  den  dyre  stund 
I  bar  igjen! 

HAAKON.    Eders  0ie  er  alt  s!0vt! 

BISP  NIKOLAS.  Ja,  mit  syn  er  s!0vt;  jeg  kan 
knapt  se  jer  der  I  staar;  men  indeni  mig  drar  mit 
liv  lysende  klart  forbi.  Jeg  ser  syner  der  — ;  h0r 
og  laer,  konge !  —  Min  aet  var  den  maegtigste  i  lan- 
det;  mange  store  h0vdinger  gik  ut  fra  den;  jeg 
vilde  vaere  den  st0rste  av  dem  alle.  Jeg  var  ikke 
mere  end  en  gut  da  jeg  begyndte  at  hungre  efter 
storverk;  jeg  tyktes  jeg  umulig  kunde  vente  til  jeg 
blev  voksen;  —  der  reiste  sig  konger  med  mindre 
ret  end  jeg,  —  Magnus  Erlingss0n,  Sverre  prest  — ; 


120  KONGSEMNERNE 

jeg  vilde  ogsaa  vaere  konge;  men  h0vding  f0rst,  — 
det  var  n0dvendig.  Saa  skulde  slaget  staa  paa  Ile- 
voldene;20  der  var  det  f0rste  gang  jeg  var  med. 
Solen  randt,  og  der  gik  glitrende  lyn  fra  tusen 
blanke  vaaben.  Magnus  og  alle  hans  maend  gik 
frem  som  til  en  lek;  jeg  alene  kjendte  mig  klemt 
om  hjertet.  Haardt  for  vor  fylking  frem;  men  jeg 
kunde  ikke  vinde  med  —  jeg  var  raed!  Alle  Mag- 
nus's andre  h0vdinger  stred  mandelig,  og  mange 
faldt  der  de  stred;  men  jeg  flygtet  Stenberget  opover, 
10p  og  10p,  og  stanste  ikke  f0r  jeg  kom  ned  til  fjor- 
den  igjen,  langt  ute.  Mangen  mand  maatte  vaske 
sine  blodige  klaer  i  Trondhjemsfjorden  den  kveld; 
• —  jeg  maatte  ogsaa  vaske  mine;  men  det  var  ikke 
for  blod.  Ja,  konge,  jeg  var  raed;  skapt  til  h0vding 
—  og  raed!  Det  slog  ned  som  lyn  i  mig;  jeg  blev 
hver  mand  ond  fra  den  time;  jeg  bad  Ip'nlig  i  kir- 
kerne,  jeg  graat  og  knaelte  for  altrene,  jeg  gav  rike 
gaver,  gjorde  hellige  10fter;  jeg  fristet  og  pr0vde 
i  slag  efter  slag,  ved  Salt0sund,  paa  Jonsvoldene 
den  sommer  baglerne  laa  i  Bergen,  —  altid  faa- 
fsengt.  Sverre  var  den  som  skj0nte  det  f0rst,  han 
talte  det  h0it  ut,  og  med  spot;  og  fra  den  dag  lo 
hver  mand  i  flokken  naar  Nikolas  Arness0n  gik  frem 
i  haerklaer.  —  Raed,  raed  — ,  og  endda  vilde  jeg  vaere 
h0vding,  vilde  vaere  konge,  f01te  mig  skapt  til  konge 
forresten,  kunde  fremmet  Guds  rike  paa  jorden; 
men  det  var  de  hellige  selv  som  staengte  bommen 
for  mig. 

HAAKON.     F0r   ikke   klage   over   himlcn,   bisp! 
I  har  hatet  meget! 

BISP  NIKOLAS.     Ja,  jeg  har  hatet  meget;  hatet 
hvert  hode   i   dette  land  som  h0inet  sig  op   over 


TREDJE  AKT  121 

maengden.  Men  jeg  hatet  fordi  jeg  ikke  kunde 
elske.  Fagre  kvinder,  —  o,  jeg  kunde  sluke  dem 
med  gnistrende  0ine  endnu !  Jeg  er  otti  aar,  og 
endnu  staar  min  hug  til  at  faelde  maend  og  favne 
kvinder;  —  men  det  gik  mig  der  som  i  slaget;  bare 
vilje  og  begjaer,  magtstjaalen  fra  f0dselen  av;  — 
lystens  sydende  gave  —  og  dog  kr0pling !  Saa  blev 
jeg  da  prest;  konge  eller  prest  maa  den  mand  vsere 
som  vil  raa  for  al  magten.  \Ler.~\  Jeg  prest!  Jeg 
en  kirkelig  mand!  Jo,  en  kirkelig  gjerning  hadde 
himlen  saerlig  skapt  mig  til,  —  den,  at  ta  de  h0ie 
toner,  —  synge  med  kvinder0st  paa  de  store  kirke- 
fester.  Og  endda  kraever  de  deroppe  av  mig  — 
halvmanden  —  hvad  de  har  ret  til  at  kraeve  av  hver 
den  der  fik  evnen  fuldt  ut  til  sin  livsgjerning!  Der 
har  vaeret  tider  da  det  tyktes  mig  slikt  krav  kunde 
vsere  billig;  her  har  jeg  ligget  paa  sottesengen  sla- 
gen  av  rasdsel  for  straf  og  dom !  Nu  er  det  over; 
jeg  har  marg  i  sjaelsknoklerne  igjen!  Jeg  har  intet 
forbrutt;  det  er  mig  uretten  er  0vet  imot;  jeg  er 
klageren ! 

HERTUG  SKULE  [d<empet~\.  Herre  —  brevet! 
I  har  ikke  langt  igjen! 

HAAKON.     Taenk  paa  eders  sjael  og  ydmyg  eder! 

BISP  NIKOLAS.  En  mands  gjerning  er  hans  sjsel, 
og  min  gjerning  skal  bli  ved  at  leve  paa  jorden. 
Men  I,  kong  Haakon,  I  skulde  vogte  jer;  ti  likesom 
himlen  har  staat  mig  imot  og  fanget  skade  til  10n, 
saaledes  staar  I  den  mand  imot  der  holder  landets 
lykke  i  sin  haand  — 

HAAKON.  Ha  —  hertug,  hertug!  Nu  skj0nner 
jeg  m0tet  her! 


122  KONGSEMNERNE 

HERTUG  SKULE  [heftig  til  bispen~\.  Ikke  et  ord 
mere  av  slikt ! 

BISP  NIKOLAS  [til  Haakon}.  Han  vil  staa  jer 
imot  saa  lasnge  hans  hode  sitter  fast  paa  akslerne. 
Del  med  ham!  Jeg  faar  ikke  fred  i  kisten,  jeg 
kommer  igjen  hvis  ikke  I  to  deler!  Ingen  av  jer 
skal  laegge  den  andens  h0ide  til  sin  egen  vekst;  her 
blev  en  kjaempe  i  landet  hvis  det  skedde,  og  der 
skal  ingen  kjaempe  vsere;  ti  jeg  var  aldrig  nogen 
kjaempe!  [Synker  mat  tilbake  paa  banken.] 

HERTUG  SKULE  [kaster  sig  paa  kna  ved  banken 
og  roper  til  Haakon~\.  Skaf  hjaelp!  For  Guds 
barmhjertighets  skyld,  bispen  maa  ikke  d0  endnu ! 

BISP  NIKOLAS.  Hvor  det  tar  til  at  skumre  for 
mine  0ine !  —  Konge,  for  sidste  gang,  —  vil  I  dele 
med  hertugen? 

HAAKON.  Ikke  en  skjerv  skjaenker  jeg  bort  av 
det  som  Gud  gav  mig ! 

BISP  NIKOLAS.  Godt  og  vel.  [D<empet.~\  Troen 
skal  I  ialfald  miste.  [Roper.]  Viljam! 

HERTUG  SKULE  [dampet].     Brevet!    Brevet! 

BISP  NIKOLAS  [uten  at  h<j>re  paa  ham].  Viljam! 
[VlLjAM  kommer;  bispen  trakker  ham  tat  hen  til 
sig  og  hvisker:]  Da  jeg  fik  den  sidste  olje,  saa  blev 
jo  alle  mine  synder  mig  forlatt? 

SIRA  VILJAM.  Alle  synder  fra  eders  f0dsel  og 
til  den  stund  I  fik  oljen. 

BISP  NIKOLAS.  Ikke  laenger?  Ikke  helt  til  jeg 
gaar  bort? 

SIRA  VILJAM.    Herre,  I  synder  ikke  inat 


TREDJE  AKT  123 

BISP  NIKOLAS.  Hm,  ingen  kan  vite  — ;  ta  guld- 
baegeret  jeg  fik  efter  bisp  Absalon,  —  gi  det  til 
kirken  —  og  laes  syv  store  kirkeb0nner  til. 

SIRA  VILJAM.    Herre,  Gud  vil  vaere  eder  naadig ! 

BISP  NIKOLAS.  Syv  b0nner  til,  sir  jeg  —  for  hvad 
jeg  synder  inat!  Gaa,  gaa !  [VlLjAM  gaar;  bispen 
vender  sig  til  Skule.~\  Hertug,  om  I  engang  laeser 
Trond  prests  brev,  og  det  mulig  skulde  vise  sig  at 
Haakon  var  den  rette,  —  hvad  vilde  I  saa  gj0re? 

HERTUG  SKULE.  I  Guds  navn,  —  da  skal  ban 
ogsaa  vaere  konge. 

BISP  NIKOLAS.  Tsenk  jer  om;  det  gjselder  meget 
her.  Gransk  hver  fold  i  eders  hjerte;  svar  som  om 
I  stod  til  doms !  Hvad  vil  I  gj0re  hvis  ban  er  den 
rette  ? 

HERTUG  SKULE.     Bole  mig  og  tjene  ham. 

BISP  NIKOLAS  [muniler].  Ja,  ja,  ta  saa  f01gerne. 
[Til  Skule.~\  Hertug,  jeg  er  svak  og  traet;  det  kom- 
mer  saa  mildt  og  forsonlig  over  mig  — 

HERTUG  SKULE.  Det  er  d0den!  Trond  prests 
brev!  Hvor  er  det? 

BISP  NIKOLAS.  F0rst  en  anden  sak;  —  jeg  gav 
jer  listen  over  mine  uvenner  — 

HERTUG  SKULE  \utaalmod\g'}.  Ja,  ja;  jeg  skal 
hevne  alt  paa  dem  — 

BISP  NIKOLAS.  Nei,  jeg  er  saa  mild  nu;  jeg  vil 
tilgi,  som  skrevet  staar.  Likesom  I  forsager  mag- 
ten,  saaledes  vil  jeg  forsage  hevnen.  Braend  listen. 

HERTUG  SKULE.     Godt,  godt;  som  I  vil. 

BISP  NIKOLAS.  Her  i  fyrfatet,  saa  jeg  ser  paa 
det  — 


124  KONGSEMNERNE 

HERTUG  SKULE  [kaster  paplret  I  ilden],  Se  saa, 
nu  braender  den!  Og  nu,  tal,  tal!  Det  gjaelder 
tuseners  liv  dersom  I  ikke  taler  nu. 

BISP  NIKOLAS  [med  funklende  $ine~\.  Tuseners 
liv!  [Skriker:]  Lys!  luftl 

HERTUG  SKULE  [Her  til  dflren  og  roper"}.  Til 
hjaelp;  bispen  d0r! 

[SiRA  VILJAM    og  flere  av    bispens    folk 
kommer  indJ\ 

HERTUG  SKULE  [ryster  bispens  arm'].  Norges 
lykke  gjennem  hundrede  aar,  dets  storhet  for  evige 
tider  kanhaende ! 

BISP  NIKOLAS.  Evige  tider!  [Triumferende:] 
Perpetuum  mobile! 

HERTUG  S'KULE.  Ved  vore  sjaeles  salighet,  — 
hvor  er  Trond  prests  brev! 

BISP  NIKOLAS  [ropende].  Syv  banner  til,  Viljam ! 

HERTUG  SKULE  [ute  av  sig  selv~\.  Brevet!  Bre- 
vet! 

BISP  NIKOLAS  [smiler  i  dfidskampen].  Det  var 
det  I  braendte,  gode  hertug.  [Falder  tilbake  paa 
banken  og  d$r.~\ 

HERTUG  SKULE  [utstflter  et  uvilkaarlig  skrik  idet 
han  farer  tilbake  og  bedakker  ansigtet  med  sine 
h#nder~\.  Gud,  du  almaegtige! 

MUNKENE  [kommer  flygtende  ut  fra  kapellet']. 
Frelse  sig  hvo  kan ! 

ENKELTE  STEMMER.    Alt  ondt  er  10st  inat! 

ANDRE.  Det  lo  h0it  fra  kroken!  —  det  skrek: 
"Vi  har  ham!"  —  Alle  lys  sluktes! 

HAAKON.    Nu  d0de  bisp  Nikolas. 


TREDJE  AKT  125 

MUNKENE  [flygter  ut  tilhfiire'].  Pater  noster, 
—  pater  noster!21 

HAAKON  [ntermer  sig  Skule  og  sir  dtempet], 
Hertug,  jeg  vil  ikke  granske  efter  hvilke  10nlige 
raad  I  la  op  med  bispen  f0r  han  d0de;  —  men  fra 
imorgen  maa  I  laegge  eders  magt  og  vaerdighet  i  mine 
haender  igjen;  det  ser  jeg  grant  nu,  —  vi  to  kan  ikke 
gaa  frem  sammen. 

HERTUG  SKULE  [ser  aandsfravarende  paa  ham~\. 
Gaa  frem  sammen  — ? 

HAAKON.  Imorgen  holder  jeg  ting  i  kongsgaar- 
den;  der  maa  alt  bli  greit  mellem  os.  [Gaar  ut  til 
h0ire.~\ 

HERTUG  SKULE.  Bispen  d0d  og  brevet  braendt  I 
Et  liv  fuldt  av  tvil  og  kamp  og  rsedsel !  O,  kunde 
jeg  bede !  —  Nei,  —  handle  maa  jeg;  —  ikveld  maa 
skridtet  gj0res  helt  ut!  [Til  Viljam.~]  Hvor  gik 
kongen? 

SIRA  VILJAM  [forskrtfkket~\.  Krist  fri  mig,  — 
hvad  vil  I  ham? 

HERTUG  SKULE.  Tror  I  kanske  jeg  agter  at 
draepe  ham  inat?  \_Gaar  ut  til  h0ire.~] 

SIRA  VILJAM  [ser  hoderystende  efter  ham  mens 
husfolkene  barer  liket  ut  til  euenstre~\.  Bispen  sa: 
syv  b0nner  til;  —  jeg  mener  det  er  tryggest  at  vi 
laeser  fjorten.  [Ffilger  efter  de  0vrige.~\ 


126  KONGSEMNERNE 


EN    STUB    I    KONGSGAARDEN. 

[/  bakgrunden  er  indgangsdfren;  pad.  hver  av  sidevteggene 
mindre  dprer;  f arrest  pan  hflire  side  et  vindu.  En  lampe  brtcn- 
der  under  taket.  Teet  ved  djren  til  venstre  staar  en  ba-nk, 
og  Itenger  tilbake  en  vugge,  hvori  kongsbarnet  sover;  MARGRETE 
sitter  knezlende  hos  bar net. ] 

MARGRETE  \vugger  og  synger~\. 

Nu  10ftes  laft  og  lofte 
til  stjernehvslven  blaa; 
nu   flyver  lille  Haakon 
med  dr0mmevinger  paa. 

Der  er  en  stige  stillet 
fra  jord  til  himlen  op; 
nu  stiger  lille   Haakon 
med  englene  til  top. 

Guds  engler  smaa  de  vaaker 
for  vuggebarnets  f  red ; 
Gud   sign'   dig,   lille   Haakon, 
din  moder  vaaker  med. 

[Kort   ophold.      HERTUG   SKULE   kommer 
ind  fra   bakgrunden.] 

MARGRETE  [farer  op  med  et  gladesskrlk  og  Her 
ham  im0te~\.  Min  far!  O,  hvor  jeg  bar  sukket  og 
laengtet  tfter  dette  m0te ! 

HERTUG  SKULE.  Guds  fred  med  dig,  Margrete  I 
Hvor  er  kongen? 

MARGRETE.     Hos  bisp  Nikolas. 

HERTUG  SKULE.  Hm,  —  ja  saa  maa  ban  snart 
vaere  her. 

MARGRETE.  Og  vil  I  tales  ved  og  forlikes,  bli 
venner  igjen  som  i  gamle  dage? 

HERTUG  SKULE.    Det  vilde  jeg  gjerne. 

MARGRETE.  Haakon  vil  det  ogsaa  gjerne ;  og  jeg 
beder  hver  dag  til  Gud  at  det  maa  ske.  O,  men 


TREDJE   AKT  127 

kom  her  og  se  —  [Griper  hans  haand  og  ffirer  ham 
hen  til  vug gen]. 

HERTUG  SKULE.     Dit  barn  ? 

MARGRETE.  Ja,  det  deilige  barn  er  mit;  —  er 
det  ikke  forunderlig?  Han  heter  Haakon,  likesom 
kongen !  Se  her,  hans  0ine  —  nei,  du  kan  ikke  se 
dem  nu  han  sover,  —  men  han  har  store  blaa  0inej 
og  saa  kan  han  le  og  raekke  haenderne  ut  og  gripe 
efter  mig,  —  og  han  kjender  mig  allerede!  \L.ag- 
ger  vuggeklterne  omhyggelig  tilrette.~\ 

HERTUG  SKULE.  Haakon  faar  s0nner,  spaadde 
bispen. 

MARGRETE.  Dette  lille  barn  er  mig  tusen  ganger 
kjserere  end  land  og  rike,  —  og  slik  er  det  for  Haa- 
kon ogsaa.  —  Nei,  det  er  likesom  jeg  ikke  rigtig 
kan  tro  paa  lykken;  jeg  har  vuggen  staaende  foran 
min  seng;  hver  nat  naar  jeg  vaakner,  ser  jeg  efter 
om  den  er  der;  —  jeg  er  likesom  raed  for  at  det 
skal  vaere  en  dr0m  — 

HERTUG  SKULE  [lytter  og  gaar  til  vinduet].  Er 
det  ikke  kongen  — ? 

MARGRETE.  Jo;  han  gaar  op  den  anden  trappe; 
jeg  vil  hente  ham!  [Fatter  farens  haand  og  f0rer 
ham  spfikende  hen  til  vuggen  igjen.~\  Hertug  Skule! 
Staa  vakt  hos  kongsbarnet  imens,  —  ja,  for  han  er 
kongsbarn  tillike  —  det  husker  jeg  aldrig  paa !  Og 
vaakner  han,  saa  b0i  dig  dypt  og  hils  ham  som 
konger  skal  hilses!  Nu  henter  jeg  Haakon;  O  Gud, 
Gud!  Nu  skal  der  da  endelig  komme  lys  og  fred 
overaetten!  [Gaar  ut  til  h</>ire.~\ 

HERTUG  SKULE  [efter  en  kort  og  mfirk  taushet']. 
Haakon  har  en  s0n.  Hans  set  skal  leve  efter  ham. 


128  KONGSEMNERNE 

D0r  ban,  saa  er  der  et  kongsemne  som  staar  kronen 
naermere  end  alle  andre.  Alt  trives  for  Haakon. 
Kanhaende  ban  er  den  urette;  men  bans  tro  paa  sig 
selv  staar  fast  som  f0r;  bispen  vilde  rygget  den,  men 
fik  ikke  tid  for  d0den,  ikke  lov  for  Gud.  Gud  skjer- 
mer  Haakon,  ban  fik  beholde  styrkebeltet.22  Nu  at 
si  ham  det?  Nu  at  sverge  paa  bispens  utsagn? 
Hvad  vilde  det  nytte?  Ingen  vilde  tro  mig,  hverken 
Haakon  eller  de  andre.  Bispen  vilde  ban  trodd  i 
d0dstimen;  tvilen  vilde  ha  forgiftet  ham;  men  det 
maatte  ikke  ske.  Og  saa  uryggelig  som  trygheten 
sitter  bos  Haakon,  saa  uryggelig  sitter  tvilen  bos 
mig;  hvilket  menneske  paa  jorden  kan  luke  den  vaek? 
Ingen,  ingen.  Jernbyrd  er  baaret,  Gud  bar  talt,  og 
endda  kan  Haakon  vaere  den  urette,  mens  jeg  for- 
spilder  mit  liv.  [Setter  sig  grublende  ned  ved  et 
bord  paa  h0ire  side.']  Og  om  jeg  nu  vandt  land  og 
rike,  vilde  saa  ikke  tvilen  sitte  der  like  fuldt  og 
gnage  og  taere  og  hule  mig  ut  med  sine  evige  isdryp? 

—  Jo,  jo;  men  det  er  bedre  at  sitte  deroppe  paa 
kongssaetet  og  tvile  paa  sig  selv,  end  at  staa  nede 
i  flokken  og  tvile  paa  ham  som  sitter  deroppe.  — 
Det  maa   ende  mellem  mig  og  Haakon!     Ende? 
Men  hvorledes?     [Reiser  sig.~\  Almasgtige,  du  som 
bar  stelt  det  slik  for  mig,  du  maa  ta  skylden  for  det 
som  f01ger  efter!     \Gaar  frem  og  tilbake,  stanser 
og  tanker  efter.']   Det  gj adder  at  bryte  alle  broer 
av,  beholde  en  igjen,  og  seire  eller  falde  der,  —  sa 
bispen  ved  kongsbryllupet  i  Bergen;  det  er  nu  paa 
tredje  aaret  siden,  og  i  al  den  tid  bar  jeg  spildt  og 
splittet  mine  krasfter  ved  at  verge  for  alle  broerne. 

—  [Raskt.~\  Nu  maa  jeg  f01ge  bispens  raad;  nu  eller 
aldrig!     Vi  er  begge  her  i  Oslo;  men  jeg  er  mand- 


TREDJE  AKT  129 

sterkere  end  Haakon  denne  gang;  hvorfor  da  ikke 
nytte  overtaket,  —  det  er  saa  sjelden  paa  min  side. 
\Vaklende^\  Men  nu  inat  —  straks  — ?  Nei,  nei ! 
Ikke  inat!  —  Ha,  ha,  ha,  —  der  er  det  igjen,  over- 
laegget  —  ust0heten !  Haakon  kjender  ikke  til  slikt; 
han  gaar  bent  frem,  han,  og  saa  seirer  han!  \Gaar 
no  gen  skridt  bortover  gulvet  og  stanser  pludselig 
ved  vuggen.~\  Kongsbarnet !  —  Hvor  fager  en  pande. 
Han  dr0mmer.  [Brer  teppet  bedre  over  og  ser 
lange  paa  barnet.~\  En  slik  som  du  kan  berge  meget 
i  en  mands  sjael.  Jeg  har  ingen  s0n.  [B0ier  sig 
ned  over  vuggen.~\  Han  ligner  Haakon.  —  \Viker 
med  en  gang  tilbake.~\  Kongsbarnet,  sa  dronningen! 
B0i  dig  dypt  og  hils  ham  som  konger  skal  hilses! 
D0r  Haakon  f0r  jeg,  saa  10ftes  dette  barn  paa 
kongsstolen;  og  jeg  —  jeg  skal  staa  nedenfor  og 
b0ie  mig  dypt  og  hilse  ham  som  konge !  [/  stigende 
opr0r.~\  Dette  barn,  Haakons  s0n,  skal  sitte  deroppe 
paa  det  saete  som  jeg,  kanhaende,  er  naermere  til,  — 
og  jeg  skal  staa  for  hans  fotskammel,  med  hvite 
haar,  kr0ket  av  aside,  se  al  min  livsgjerning  ligge 
ugjort,  —  d0  uten  at  ha  vaeret  konge!  —  Jeg  er 
mandsterkere  end  Haakon,  —  der  blaaser  en  storm 
ikveld,  vinden  staar  utefter  fjorden  — !  Om  jeg  tok 
kongsbarnet?  Tr0nderne23  kan  jeg  lite  paa. — Hvad 
turde  vel  Haakon  vaage  naar  hans  barn  var  i  min 
magt!  Mine  maend  vil  f01ge  mig,  vil  slaa  for  mig  og 
seire.  Jeg  faar  10nne  dem  kongelig,  saa  gj0r  de  det. 

—  La  ske  !  Skridtet  ut;  sluket  over  for  f0rste  gang! 

—  Kunde  jeg  se  om  du  har  Sverres  0ine  —  eller 
Haakon  Sverress0ns — !  Han  sover.  Jeg  kan  ikke 
se  det.  [Ophold.~\  S0vn  er  vern.    Sov  med  fred,  du 
lille  kongsemne !     \Gaar  over  til  bordet.~\  Haakon 
skal  d0mme;  en  gang  til  vil  jeg  tale  med  ham. 


130  KONGSEMNERNE 

MARGRETE  \kommer  med  kongen  fra  stuen  paa 
hfiire  side].  Bispen  d0d!  O,  tro  mig,  al  ufred  d0r 
med  ham. 

HAAKON.  Gaa  tilsengs,  Margrete;  du  kan  vaere 
traet  efter  reisen. 

MARGRETE.  Ja,  ja!  [Til  hertugen.~\  Far,  vaer 
mild  og  f0ielig,  —  Haakon  bar  lovet  at  vaere  det! 
Tusen  godnat,  begge  to ! 

[Gir  et  vink  i  djren  til  venstre  og  gaar; 
et  par  piker  flytter  vuggen  indJ\ 

HERTUG  SKULE.  Kong  Haakon,  vi  maa  ikke 
skilles  som  uvenner  denne  gang.  Alt  ondt  vil  f01ge 
paa ;  der  vil  komme  en  rsedselens  tid  over  landet. 

HAAKON.  Det  bar  landet  vasret  vant  til  gjennem 
slegter  mi;  men  I  ser  Gud  er  med  mig;  hver  fiende 
falder  som  staar  mig  imot.  Der  gives  ikke  bagler, 
ikke  slitunger,  ikke  ribbunger  mere;  John  jarl  er 
draept,  Gutorm  Ingess0n  er  d0d,  Sigurd  Ribbung 
likesaa,  —  alle  krav  som  kom  frem  paa  riksm0tet 
i  Bergen,  bar  vist  sig  magtes!0se;  —  hvem  skulde 
saa  raedselens  tid  komme  fra  nu? 

HERTUG  SKULE.  Haakon,  jeg  er  raed  den  kunde 
komme  fra  mig! 

HAAKON.  Da  jeg  blev  konge,  gav  jeg  eder  tredje- 
delen  av  riket  — 

HERTUG  SKULE.     I  beholdt  selv  to  tredjedele! 

HAAKON.     Altid  t0rstet  I  efter  mere;  jeg  0kte 
eders  del;  nu  sitter  I  inde  med  det  halve  rike. 
HERTUG  SKULE.    Der  mangier  ti  skibreder.24 

HAAKON.  Jeg  gjorde  eder  til  hertug;  det  har 
ingen  mand  vasret  i  Norge  f0r! 


TREDJE  AKT  131 

HERTUG  SKULE.  Men  I  er  konge!  Der  maa 
ingen  konge  vaere  over  mig!  Jeg  er  ikke  skapt  til 
at  tjene  eder;  jeg  maa  styre  og  raa  selv! 

HAAKON  [ser  et  0ieblik  paa  ham  og  sir  koldt\  : 
Himlen  skjerme  eders  forstand,  herre.  Godnat! 
\Vil  gaa.~\ 

HERTUG  SKULE  [trar  iveien  for  ham'].  I  slipper 
ikke  fra  mig  paa  slik  vis!  Vogt  jer,  eller  jeg  sir 
mig  10s  fra  eder;  I  kan  ikke  bli  ved  at  vaere  min 
overherre  laenger;  vi  to  maa  dele! 

HAAKON.     Det  vaager  I  at  si  mig ! 

HERTUG  SKULE.  Jeg  er  kommet  mandsterkere 
til  Oslo  end  I,  Haakon  Haakonss0n. 

HAAKON.    Kan  haende  det  er  eders  agt  — 

HERTUG  SKULE.  H0r  mig !  Husk  bispens  ord ! 
La  os  dele;  gi  mig  de  ti  skibreder  til;  la  mig  ta  min 
del  som  frit  konged0mme,  uten  skat  og  utredsler 
til  jer.  Norge  har  vaeret  delt  i  to  riker  f0r;  —  vi 
vil  holde  usvikelig  sammen  — 

HAAKON.  Hertug,  I  maa  vaere  sjaelesyk  at  I  kan 
kraeve  slikt! 

HERTUG  SKULE.  Ja,  jeg  er  sjaelesyk,  og  der  er 
ingen  helsebot  for  mig  paa  'anden  vei.  Vi  to  maa 
vaere  likemaend;  der  maa  ingen  vaere  over  mig! 

HAAKON.  Hver  tr£e!0s  holme  er  en  sten  i  den 
bygning  som  Harald  Haarfagre  og  den  hellige  kong 
Olav  reiste;  og  I  vil  at  jeg  skal  bryte  fra  hinanden 
hvad  de  har  f0iet  sammen?  Aldrig! 

HERTUG  SKULE.  Nu,  saa  la  os  skiftes  til  om 
magten ;  la  os  raa  tre  aar  hver !  I  har  raadet  laenge ; 
nu  er  min  tid  kommet.  Dra  av  landet  i  tre  aar;  — 
jeg  vil  vaere  konge  imens;  jeg  vil  jevne  veien  for 


132  KONGSEMNERNE 

jer  til  I  vender  hjem,  styre  og  lede  alt  til  det  bedste; 
—  det  taerer  og  s!0ver  at  sitte  stadig  paa  vakt.  Haa- 
kon,  h0rer  I,  —  tre  aar  hver;  la  os  byttes  til  om 
kronen ! 

HAAKON.  Tror  I  at  min  krone  vil  passe  om  eders 
tindinger? 

HERTUG  SKULE.    Ingen  krone  er  for  vid  for  mig ! 

HAAKON.  Der  skal  Guds  ret  og  Guds  kald  til 
at  bsere  kronen.  ^ 

HERTUG  SKULE.  Og  I  tror  saa  visst  at  I  har 
Guds  ret? 

HAAKON.    Det  har  jeg  Guds  dom  for. 

HERTUG  SKULE.  Stol  ikke  saa  trygt  paa  den. 
Hadde  bispen  faat  tale,  —  dog,  nu  vilde  det  vaere 
forgjaeves;  I  vilde  ikke  tro  mig.  Ja  visselig  har 
I  msegtige  forbundsfaeller  deroppe;  men  jeg  trodser 
allikevel!  —  I  vil  ikke  skiftes'til  om  kongsmagten? 
Ja,  ja,  —  saa  faar  vi  vaelge  den  sidste  utvei ;  Haakon, 
la  os  to  kjaempe  mot  hinanden,  mand  mot  mand,  med 
tunge  vaaben,  paa  liv  og  d0d ! 

HAAKON.    Taler  I  alvor,  herre? 

HERTUG  SKULE.  Jeg  taler  for  min  livsgjerning 
og  for  min  sjads  frelse! 

HAAKON.  Da  er  der  litet  haap  om  frelse  for 
eders  sjael. 

HERTUG  SKULE.  I  vil  ikke  kjaempe  med  mig? 
I  skal,  I  skal! 

HAAKON.  Forblindede  mand !  Jeg  kan  ikke  an- 
det  end  ynke  eder.  I  tror  det  er  Herrens  kald  som 
driver  eder  paa  kongssaetet;  I  ser  ikke  at  det  kun  er 
hovmod.  Hvad  er  det  som  lokker  jer !  Kongsringen, 
kaapen  med  purpurbrem,  retten  til  at  sitte  baenket 


TREDJE  AKT  133 

tre  trin  over  gulvet;  —  usselt,  usselt;  —  var  det  at 
vaere  konge,  da  kastet  jeg  konged0mmet  i  eders  hat 
som  jeg  kaster  en  skjerv  til  en  tigger. 

HERTUG  SKULE.  I  bar  kjendt  mig  fra  I  var  barn 
og  d0mmer  mig  slik! 

HAAKON.  I  bar  alle  sindets  ypperlige  gaver,  k!0kt 
og  mot ;  I  er  skapt  til  at  staa  kongen  naermest,  men 
ikke  til  at  vasre  konge  selv. 

HERTUG  SKULE.    Det  vil  vi  pr0ve  nu! 

HAAKON.  Naevn  mig  ett  eneste  kongsverk  I  bar 
0vet  i  alle  de  aar  I  styrte  riket  for  mig !  Var  bag- 
lerne  eller  ribbungerne  nogentid  masgtigere  end  da? 
I  var  den  modne  mand,  men  landet  herjedes  av  op- 
r0rske  flokker;  —  fik  I  bugt  med  en  eneste?  Jeg 
var  ung  og  uerfaren  da  jeg  tok  riksstyret,  —  se  paa 
mig  —  alt  faldt  tilfote  da  jeg  blev  konge;  der  er 
ingen  bagler,  ingen  ribbunger  mere ! 

HERTUG  SKULE.  Det  skulde  I  mindst  prale  med; 
ti  der  er  faren  st0rst.  Flok  maa  staa  mot  flok,  krav 
mot  krav,  landsdel  mot  landsdel,  hvis  kongen  skal 
vaere  den  mzegtige.  Hver  bygd,  hver  aet  maa  enten 
trsenge  til  ham  eller  frygte  ham.  Rydder  I  al  ufred 
ut,  saa  bar  I  med  det  samme  tat  magten  fra  eder 
selv. 

HAAKON.  Og  I  vil  vaere  konge,  —  I  som  d0m- 
mer  slik?  I  kunde  blit  en  dugelig  h0vding  paa 
Erling  Skakkes  tider;  men  tiden  er  vokset  fra  jer, 
og  I  skj0nner  den  ikke.  Ser  I  da  ikke  at  Norges 
rike  saaledes  som  Harald  og  Olav  reiste  det,  kun 
er  at  ligne  med  en  kirke  som  ikke  bar  faat  vigselen 
endnu?  Vasggene  h0iner  sig  med  sterke  st0tter, 
loftshvaelven  spaender  sig  vidt  over,  spiret  peker  opad 


134  KONGSEMNERNE 

lik  gran  i  skogen;  men  livet,  det  bankende  hjerte, 
den  friske  blodflom  gaar  ikke  gjennem  verket;  Guds 
levende  aande  er  ikke  indblaest  det;  det  bar  ikke  faat 
vigselen.  Jeg  vil  bringe  vigselen!  Norge  var  et 
rike,  det  skal  bli  et  folk.  Tr0nder25  stod  mot  vik- 
vaering,  agdevaering  mot  hordalaending,  haalogalaen- 
ding  mot  sognd01;  alle  skal  vaere  ett  herefter,  og 
alle  skal  vite  med  sig  selv  og  sk]0nne  at  de  er  ett! 
Det  er  hvervet  som  Gud  bar  lagt  paa  mine  skuldre; 
det  er  gjerningen  som  skal  gj0res  av  Norges  konge 
nu.  Den  gjerning,  hertug,  den  taenker  jeg  I  lar 
ligge;  ti  sandelig,  I  orker  den  ikke. 

HERTUG  SKULE  [slagen].  Samle — ?  Samle  til 
ett  tr0nder  og  vikvaering,  —  alt  Norge  — ?  \Van- 
tro.~\  Det  er  ugj0rlig!  Slikt  melder  aldrig  Norges 
saga  om  f 0r ! 

HAAKON.  For  eder  er  det  ugj0rlig;  ti  I  kan  kun 
gj0re  den  gamle  saga  om  igjen;  men  for  mig  er  det 
let  som  det  er  let  for  falken  at  k!0ve  skyerne. 

HERTUG  SKULE  [i  urolig  bevagehe].  Samle  alt 
folket,  —  vaekke  det  saa  det  kjender  sig  at  vaere  ett! 
Hvor  bar  I  slik  sselsom  tanke  fra?  Den  isner  og 
ildner  mig.  [Utbrytende.]  I  bar  den  fra  djaevelen, 
Haakon;  den  skal  aldrig  sasttes  i  verk  saalasnge  jeg 
bar  kraefter  til  at  spaende  staalbuen  paa  mit  bode! 

HAAKON.  Jeg  bar  tanken  fra  Gud,  og  slipper 
den  ikke  saalaenge  jeg  baerer  Hellig  Olavs  kongsring 
om  panden! 

HERTUG  SKULE.  Saa  faar  Hellig  Olavs  kongs- 
ring f  aide  !26 

HAAKON.    Hvem  vil  volde  det? 

HERTUG  SKULE.    Jeg,  om  ingen  anden. 


TREDJE   AKT  135 

HAAKON.  I,  Skule,  I  blir  uskadelig  paa  tinget 
imorgen. 

HERTUG  SKULE.  Haakon !  Frist  ikke  Gud !  Driv 
mig  ikke  ut  paa  den  ytterste  rand  av  stupet! 

HAAKON  [peker  mot  d0ren~\.  Gaa,  herre  —  og 
la  det  vaere  glemt  at  vi  har  talt  med  hvasse  tunger 
ikveld. 

HERTUG  SKULE  [ser  et  fiieblik  stivt  paa  ham  og 
sir']  :  Vi  kommer  til  at  tale  med  hvassere  tunger 
naeste  gang.  \_Gaar  ut  i  bakgrunden.~\ 

HAAKON  [efter  et  kort  ophold'].  Han  truer! 
Nei,  nei;  saa  vidt  vil  det  ikke  komme.  Han  maa, 
ban  skal  f0ie  sig  og  falde  mig  tilfote;  jeg  traenger 
denne  sterke  arm,  dette  snilde27  hode.  —  Naar  der 
findes  mot  og  k!0kt  og  styrke  i  dette  land,  saa  er 
det  evner  som  Gud  har  git  maendene  til  bruk  for 
mig;  —  det  er  for  at  tjene  mig  at  hertug  Skule  fik 
alle  gode  gaver;  at  trodse  mig  er  at  trodse  himlen; 
det  er  min  pligt  at  straffe  hver  den  som  saetter  sig  op 
mot  himlens  vilje;  —  ti  himlen  har  gjort  saa  meget 
for  mig. 

DAGFINN  BONDE  [kommer  fra  bakgrunden'}. 
Herre,  vasr  vaktsom  inat;  hertugen  har  visselig  ondt 
i  sinde. 

HAAKON.    Hvad  sir  du? 

DAGFINN  BONDE.  Hvad  han  p0nser  paa,  vet  jeg 
ikke;  men  at  der  er  noget  igjaere,  det  er  sikkert  nok. 

HAAKON.  Skulde  han  taenke  paa  at  overf aide  os  ? 
Umulig,  umulig! 

DAGFINN  BONDE.  Nei,  det  er  noget  andet.  Hans 
skib  ligger  klare  til  at  seile;  der  skal  holdes  ting 
ombord. 


136  KONGSEMNERNE 

HAAKON.  Du  tar  fell  — !  Gaa,  Dagfinn,  og 
bring  mig  sikkert  bud ! 

DAGFINN  BONDE.  Ja,  ja;  I  kan  lite  paa  mig. 
[Gaar.] 

HAAKON.  Nei,  —  det  vilde  vaere  utaenkelig! 
Hertugen  t0r  ikke  reise  sig  imot  mig.  Gud  gir  ham 
ikke  lov  til  det,  —  Gud,  som  har  gjort  det  saa  vid- 
underlig  godt  for  mig  hittil.  Nu  maa  jeg  ha  fred, 
nu  skal  jeg  jo  til  at  begynde !  —  Jeg  har  virket  saa 
litet  endnu;  men  jeg  h0rer  Herrens  usvikelige  r0st 
rope  5  mig:  du  skal  fremme  et  stort  kongsverk  i 
Norge. 

GREGORIUS  JONSS0N  [kommer  fra  bakgrunden~\. 
Min  herre  og  konge ! 

HAAKON.     Gregorius  Jonss0n!     Kommer  I  hit? 

GREGORIUS  JONSS0N.  Jeg  byder  mig  frem  som 
eders  haandgangne  mand;  saa  langt  har  jeg  fulgt 
hertugen;  nu  t0r  jeg  ikke  f01ge  ham  laenger. 

HAAKON.    Hvad  er  der  haendt? 

GREGORIUS  JONSS0N.  Det  som  ingen  mand  vil 
tro  naar  rygtet  baerer  det  ut  over  landet. 

HAAKON.    Tal,  tal! 

GREGORIUS  JONSS0N.  Jeg  raeddes  for  at  h0re 
lyden  av  mine  egne  ord;  —  vit  da  —  [griper  ham 
om  armen  og  hvisker~\. 

HAAKON  [farer  tilbake  med  et  skrik~\.  Ha,  I  er 
fra  sans  og  samling! 

GREGORIUS  JONSS0N.    Gud  gi  jeg  var  det. 

HAAKON.     Uh0rt !     Det  kan  ikke  vasre  saa ! 

GREGORIUS  JONSS0N.  Ved  Kristi  dyre28  blod, 
det  er  saa ! 


TREDJE  AKT  137 

HAAKON.  Gaa,  gaa;  la  blaase  til  hirdstevne; 
alle  mine  maend  skal  samles.  \Gregorius  JonssQn 
gaarJ\ 

HAAKON  [gaar  nogen  ganger  frem  og  tilbake, 
derpaa  ntermer  han  sig  raskt  dfiren  til  Margretes 
kammer,  banker  paa,  vedblir  et  par  ganger  at  gaa 
op  og  ned,  gaar  after  til  d<t>rent  banker  og  roper~\  : 
Margrete!  \Vedblir  at  gaa  frem  og  tilbake.'] 

MARGRETE  [i  dfiren,  natkladt,  med  utslaat  haar; 
om  skuldrene  har  hun  en  r0d  snfirekaape,  som  hun 
holder  tat  sammen  over  brystet\.  Haakon!  Er 
det  dig? 

HAAKON.     Ja,  ja;  du  maa  komme  herut. 

MARGRETE.  O,  men  saa  maa  du  ikke  se  paa 
mig;  jeg  var  alt  gaat  tilsengs. 

HAAKON.     Andet  har  jeg  nu  at  tsenke  paa. 

MARGRETE.     Hvad  er  der  haendt? 

HAAKON.  Gi  mig  et  godt  raad !  Nys  bragtes 
mig  den  vasrste  av  alle  tidender. 

MARGRETE  [angst~\.     Hvilken  tidende,  Haakon? 

HAAKON.    At  der  er  to  konger  i  Norge  nu! 

MARGRETE.  To  konger  i  Norge!  —  Haakon, 
hvor  er  min  far? 

HAAKON.  Han  tok  kongsnavn  ombord;  nu  sei- 
ler  han  til  Nidaros  for  at  la  sig  krone. 

MARGRETE.  O,  Gud,  du  almzegtigste !  [Synker 
ned  paa  banken,  bedakker  ansigtet  med  sine  hin- 
der og  graater.~\ 

HAAKON.     To  konger  i  landet! 

MARGRETE.  Min  husbond  den  ene,  —  og  min 
far  den  anden! 


138"  KONGSEMNERNE 

HAAKON  [gaar  urolig  frem  og  tilbake~\.  Gi  mig 
et  godt  raad,  Margrete !  Skulde  jeg  gaa  over  Op- 
landene,  komme  f0rst  til  Tr0ndelagen  og  hindre 
kroningen?  Nei,  ugj0rlig;  jeg  har  for  ringe  strids- 
magt  samlet;  der  nordpaa  er  ban  maegtigere  end  jeg. 

—  Gi  mig  raad;  hvorledes  skal  jeg  faa  hertugen 
draept  f0r  han  kommer  til  Nidaros? 

MARGRETE  [bflnlig,  med  foldede  h#nder~\.  Haa- 
kon,  Haakon ! 

HAAKON.  Kan  du  ikke  finde  paa  et  k!0ktig  raad 
til  at  faa  hertugen  draspt,  sir  jeg! 

MARGRETE  [synker  i  smerte  ned  fra  banken  og 
ligger  kn<elende~\.  O,  glemmer  du  da  saa  rent  at 
han  er  min  far! 

HAAKON.  Din  far  — ;  ja,  ja,  det  er  sandt;  det 
glemte  jeg.  [Lifter  hende  o/>.]  Saet  dig,  Mar- 
grete; du  faar  vaere  tr0stig;  graat  ikke;  du  har  jo 
ingen  skyld  i  dette.  [Gaar  over  mot  vinduet.] 
Hertug  Skule  blir  mig  vasrre  end  alle  andre  fiender ! 

—  Gud,  Gud,  —  hvorfor  slaar  du  mig  saa  haardt, 
mig  som  intet  har  forbrutt!      [Det  banker  i  bak- 
grunden;  han  farer  sammen,  lytter  og  roper:]  Hvem 
banker  saa  sent  paa  kvelden? 

INGAS  STEMME  [utenfor].  En  som  fryser,  Haa- 
kon! 

HAAKON  [med  et  skrik~\.     Min  mor! 
MARGRETE  [springer  op~\.     Inga! 

HAAKON  [Her  til  dfiren  og  lukker  op;  Inga  sitter 
paa  d0rtrinnet~\.  Min  mor!  Sittende  som  en 
hund  utenfor  sin  s0ns  d0r !  Og  jeg  sp0r  hvi  Gud 
slaar  mig! 


TREDJE  AKT  139 

INGA  [strakker  armene  mot  ham~\.  Haakon, 
mit  barn!  Velsignelse  over  dig! 

HAAKON  [I0fter  hende  op~\.  Kom  —  kom  her- 
ind;  her  er  lyst  og  varmt! 

INGA.     Maa  jeg  komme  ind  til  dig? 

HAAKON.     VI  skal  aldrig  skilles  mere. 

INGA.  Min  s0n  —  min  konge,  —  O,  hvor  du  er 
god  og  kjaerlig!  Jeg  stod  i  en  krok  og  saa  dig  da 
du  gik  fra  bispegaarden;  du  saa  saa  sorgfuld  ut; 
jeg  kunde  ikke  skilles  fra  dig  paa  slik  vis! 

HAAKON.  Gud  vaere  takket  for  det.  Du  var 
visselig  den  bedste  som  kunde  komme  nu !  Mar- 
grete,  —  min  mor,  —  jeg  har  syndet  svarligen;  jeg 
har  staengt  mit  hjerte  for  eder  to  som  er  saa  rike 
paa  kjaerlighet. 

MARGRETE  [kaster  slg  om  hans  hals~\.  O,  Haa- 
kon, min  elskede  husbond;  staar  jeg  dig  da  nu  naer? 

HAAKON.  Ja,  ja;  det  gj0r  du;  ikke  for  at  gi  mig 
kloke  raad,  men  for  at  lyse  og  skinne  paa  min  vei. 
La  komme  hvad  der  vil,  jeg  kjender  Herrens  styrke 
i  mig! 

DAGFINN  BONDE  [kommer  ilsomt  fra  bakgrun- 
den\.  Herre,  herre!  Nu  er  det  vaerste  hasndt! 

HAAKON  [smiler  tillidsfuldt  idet  han  trykker 
Margrete  og  Inga  tat  op  til  sig~\.  Jeg  vet  det; 
men  det  har  ingen  n0d,  gamle  Dagfinn !  Er  der 
end  to  konger  i  Norge,  saa  er  der  kun  en  i  himlen, 
—  og  han  greier  det  nok! 

[Teppet  folder.'] 


FJERDE    AKT. 

[Stor  hal  i  Oslo  kongsgaard.  KONG  SKULE  holder  glide 
med  sin  hird  og  sine  hfivdinger.  I  forgrunden  til  venstre  staar 
hfliseetet,  hvor  SKULE  sitter  rikt  kltedt,  med  purpurkaape  og 
kongsring  om  hodet.  Natverdsbordet,  hvorom  gjesterne  er 
b&nket,  strezkker  sig  fra  h^iseetet  op  mot  bakgrunden.  Like 
overfor  Skule  sitter  PAAL  FLIDA  og  BAARD  BRATTE.  En  del 
ringere  gjester  bevertes  staaende  over  paa  h$ire  side.  Det  er 
sen  often;  hallen  er  sterkt  oplyst.  Gildet  lider  mot  slutten; 
meendene  er  meget  lystige  og  tildels  drukne;  de  drikker  hver- 
andre  til,  ler  og  taler  i  munden  paa  hverandreJ} 

PAAL  FLIDA  {reiser  sig  og  slaar  til  lyd1].  Stille  i 
hallen;  Jatgeir  skald  vil  si  sit  kvad  til  aere  for  kong 
Skule. 

JATGEIR  [staar  frem  midt  paa  gulvet']. 

Hertug  Skule  blaaste  til  0reting 

under  messen  i  Nidaros  by; 

hertug  Skule  tok  kongsnavn  mens  klokkerne  ringet, 

og  sverdslag  paa  skjold  gav  gny. 

Kong  Skule  skred   over  Dovreskard2 
med  tusende  svender  paa  ski; 
gudbrandsd01erne  graat  for  grid 
og  kj^pte  med  s01v  sig  fri. 

Kong  Skule  s0r  over  Mj0sen  for, 
oplaendingen  svor  og  snerred;3 
kong  Skule  for  gjennem  Raumarike 
til  Laaka  i  Nannestad  herred. 

Det  var   den   hellige   fasteuke; 
birkebeinerhasren  kom; 
Knut  jarl  var  h^vding,  —  sverdene  talte 
og  faeldte  i  kongstraetten  dom. 


FJERDE  AKT  141 

Det  siges  forvisst:    siden  Sverres  dage 
stod   aldrig   saa   het  en  strid; 
blommet  som  blodige  kjasmpers  laken  — 
blev  vidden    der  f0r  var  hvid.4 

De  satte   paa  sprang,   de  birkebeiner, — 
slang  fra  sig  baade  biler  og  skjolde;5 
mange  hundrede  satte  dog  ikke  paa  sprang, 
for  de  laa  og  var  isende6  kolde.  — 

Ingen  vet  hvor  kong  Haakon  faerdes;  — 
kong  Skule  bar  byer  og  borge. 
Hil  dig,  her  re!     Laenge  sitte  du  stor, 
som  konge  for  hele  Norge! 

SKULES  \LEND  [springer  op  under  stormende  ju- 
bel,  lifter  krusene  og  bagerne  weird,  slaar  paa  sine 
vaaben  og  gjentar]  : 

Hil  dig,  herre!     Lasnge  sitte  du  stor, 
som  konge  for  hele  Norge! 

KONG  SKULE.  Tak  for  kvadet,  Jatgeir  skald! 
Det  er  som  jeg  bedst  liker  det;  ti  det  priser  mine 
maend  likesaa  fuldt  som  mig  selv. 

JATGEIR.  Det  er  kongens  aere  at  bans  maend  kan 
prises. 

KONG  SKULE.  Ta  som  skalde!0n  denne  armring, 
bli  hos  mig  og  gaa  mig  tilhaande;  jeg  vil  ha  mange 
skalder  om  mig. 

JATGEIR.  Det  kan  traenges,  herre,  ifald  der  skal 
gj0res  kvad  om  alle  eders  gjerninger. 

KONG  SKULE.  Jeg  vil  vaere  trefold  gavmildere 
end  Haakon;  skaldskap  skal  agtes  og  10nnes  som 
andet  storverk  saalaenge  jeg  er  konge.  Ta  saete;  du 
h0rer  nu  til  hirden;  alt  hvad  du  traenger  skal  frit 
gives  dig. 

JATGEIR  [setter  sig~\.  Hvad  jeg  mest  traenger, 
vil  det  snart  skorte  eder  h0ilig  paa,  herre. 


142  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.     Hvilket? 

JATGEIR.  Kongsfiender  hvis  flugt  og  fald  jeg 
kan  kvaede  om. 

MANGE  BLANDT  \LENDENE  [under  latter  og  bl- 
fald].  Vel  talt,  islaending! 

PAAL  FLIDA  [til  Jatgeir'].  Kvadet  var  godt; 
men  litt  10gn  skal  der  jo  vaere  i  hvert  skaldeverk,  og 
saa  var  det  ogsaa  i  dit. 

JATGEIR.     L0gn,  herre  stallare? 

PAAL  FLIDA.  Ja;  du  sir  at  ingen  vet  hvor  kong 
Haakon  faerdes;  det  er  ikke  saa;  der  meMes  for 
visst  at  Haakon  er  i  Nidaros. 

KONG  SKULE  [smilende].  Ja,  ban  bar  latt  kongs- 
barnet  hylde  og  git  det  kongsnavn. 

JATGEIR.  Det  bar  jeg  h0rt;  men  jeg  visste  ikke 
at  nogen  mand  kunde  gi  bort  hvad  ban  ikke  selv  eier. 

KONG  SKULE.  Det  falder  lettest  at  gi  hvad  en 
ikke  selv  eier. 

BAARD  BRATTE.  Men  haardt  maa  det  vaere  at 
fare  midtvinters  fra  Bergen  til  Nidaros  naar  en 
skal  tigge  sig  frem. 

JATGEIR.  Det  gaar  i  ring  med  birkebeinerne;  de 
begyndte  med  suit  og  frost;7  nu  ender  de  paa  samme 
vis. 

PAAL  FLIDA.  I  Bergen  gaar  det  rygte  at  Haa- 
kon bar  forsaget  kirken  og  alt  det  som  hellig  er; 
ban  lydde  ikke  messe  nytaarsdag. 

BAARD  BRATTE.  Han  hadde  lovlig  forfald, 
Paal;  ban  stod  hele  dagen  og  hug  sine  s01vkar  og 
s01vdisker  istykker,  —  andet  hadde  ban  ikke  at 
10nne  hirden  med. 

[Latter  off  h^ir^stet  tale  mellem  gjesterne.] 


FJERDE  AKT  143 

KONG  SKULE  [I0fter  sit  krus~\.  Nu  drikker  jeg 
dig  til,  Baard  Bratte,  og  takker  dig  og  alle  mine  nye 
maend.  I  stred  mandelig  for  mig  ved  Laaka,8  og 
bar  stor  del  i  seiren. 

BAARD  BRATTE.  Det  var  f0rste  gang  jeg  stred 
under  eder,  herre;  men  jeg  skj0nte  snart  det  var  let 
at  seire  naar  slik  h0vding  som  I  rider  fremst  i  fyl- 
kingen.  Men  det  var  ilde  at  vi  slog  saa  mange  og 
jog  dem  saa  langt;  nu  vil  der  gaa  en  hel  tid  f0r  de 
vaager  sig  imot  os  igjen,  er  jeg  rasd  for. 

KONG  SKULE.  Vent  til  vaaren  kommer,  saa  m0- 
ter  vi  dem  nok.  Nu  sitter  Knut  jarl  med  dem  som 
frelstes,  nede  paa  berget  ved  Tunsberg,9  og  Arn- 
bj0rn  Jonss0n  samler  folk  0ster  i  Viken;  naar  de 
tror  sig  mandsterke  nok,  lar  de  vel  h0re  fra  sig. 

BAARD  BRATTE.  Det  vaager  de  ikke  efter  det 
store  mandefald  ved  Laaka. 

KONG  SKULE.     Saa  lokker  vi  dem  ut  med  list. 
MANGE  STEMMER.     Ja,  ja,  —  gj0r  det,  herre! 

BAARD  BRATTE.  List  bar  I  god  raad  paa,12  kong 
Skule.  Eders  fiender  vet  aldrig  av  det  f0r  I  er  over 
dem,  og  altid  er  I  der  hvor  en  mindst  skulde  vente 
det. 

PAAL  FLIDA.  Derfor  er  det  at  birkebeinerne 
kalder  os  varbelger.13 

KONG  SKULE.  Andre  sir  vargbelger;  men  det 
sverger  jeg  nu,  at  naar  vi  nseste  gang  m0tes,  skal 
birkebeinerne  sande  hvor  svaert  det  er  at  kraenge 
belgen  av  slike  varger. 

BAARD  BRATTE.  Med  deres  gode  vilje  m0tes  vi 
ikke;  —  det  blir  en  jagt  hele  landet  rundt. 


144  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.  Det  skal  det  ogsaa.  F0rst  ren- 
ser  vi  Viken  og  laegger  landet  under  os  her  0ster,  saa 
samler  vi  skib,  gaar  rundt  neset  og  hele  leden  op- 
over  til  Nidaros. 

BAARD  BRATTE.  Og  naar  I  paa  slik  vis  kommer 
til  Nidaros,  taenker  jeg  ikke  korsbr0drene  negter  jer 
at  flytte  Hellig  Olavs  skrin14  ut  paa  tingvolden,  som 
de  gjorde  ih0st  da  I  blev  hyldet. 

KONG  SKULE.  Skrinet  skal  ut;  jeg  vil  baere  mit 
kongsnavn  lovlig  i  alle  maater. 

JATGEIR.  Og  jeg  lover  jer  at  kvsede  et  stort 
draapa  naar  I  faar  draept  den  sovende  mand! 

\\Jtbrud  av  latter  mellem   meendene^\ 

KONG  SKULE.     Den  sovende  mand? 

JATGEIR.  Vet  I  ikke,  herre,  at  kong  Haakon 
kaldes  "Haakon  s0vn",  fordi  han  sitter  likesom  lam- 
slaat  siden  I  fik  magten? 

BAARD  BRATTE.  Han  ligger  med  lukte  0ine,  siges 
der.  Han  dr0mmer  vel  at  han  er  konge  endnu. 

KONG  SKULE.  La  ham  dr0mme ;  han  skal  aldrig 
dr0mme  sig  til  konged0mmet. 

JATGEIR.  La  hans  s0vn  bli  lang  og  uten  dr0m- 
mer,  saa  faar  jeg  stof  til  et  kvad. 

M^NDENE.     Ja,  ja,  gj0r  som  skalden  sir! 

KONG  SKULE.  Naar  saa  mange  gode  maend  raar 
ens,  maa  raadet  vaere  godt;  dog,  om  den  sak  vil  vi 
ikke  tale  nu.  Men  et  10fte  vil  jeg  gj0re;  —  hver 
av  mine  maend  skal  ta  vaaben  og  klaer,  guld  og  s01v, 
som  arv  og  eie  efter  den  fiende  han  faelder;  og  hver 
mand  skal  ta  dens  vaerdighet  som  han  lasgger  ned. 
Den  som  draeper  en  lendermand,  skal  selv  bli  len- 
dermand;  den  som  drasper  en  sysselmand,  skal  gives 


FJERDE   AKT  145 

syssel  efter  den  draepte;  og  alle  de  som  sitter  inde 
med  slike  vaerdigheter  og  embeder  f0r,  skal  10nnes 
paa  anden  kongelig  vis.15 

M^NDENE  [springer  op  I  vild  glade],  Hil,  hil, 
kong  Skule!  F0r  os  mot  birkebeinerne ! 

BAARD  BRATTE.  Nu  er  I  sikker  paa  seiren  i  alle 
slag! 

PAAL  FLIDA.  Jeg  vil  ha  Dagfinn  Bonde  for  mig; 
ban  eier  et  godt  sverd,  som  jeg  laenge  har  0nsket. 

BAARD  BRATTE.  Jeg  vil  ha  Baard  Torsteinss0ns 
brynje;  den  berget  hans  liv  ved  Laaka;  for  den  staar 
mot  hugg  og  stik. 

JATGEIR.  Nei,  la  mig  faa  den;  den  passer  mig 
bedre;  du  skal  faa  fern  merker  guld  i  bytte.10 

BAARD  BRATTE.  Hvor  vil  du  ta  fern  merker 
guld  fra,  skald? 

JATGEIR.  Jeg  vil  ta  dem  fra  Gregorius  Jonss0n, 
naar  vi  kommer  nordpaa. 

M^NDENE  [i  munden  paa  hverandre'].  Og  jeg 
vil  ha  —  jeg  vil  ha  —  [Res ten  blir  utydelig  i  lar- 
men.] 

PAAL  FLIDA.  Avsted,  hver  til  sit  herberge ;  kom 
ihug  at  I  er  i  kongens  hal. 

M^NDENE.  Ja,  ja,  —  hil  kongen,  hil  kong 
Skule ! 

KONG  SKULE.  Tilsengs  nu,  I  gode  maend!  Vi 
har  sittet  laenge  ved  drikkebordet  inat. 

EN  HIRDMAND  [idet  flokken  holder  paa  at  gaa\. 
Imorgen  traekker  vi  lod  om  birkebeinernes  gods. 

EN  ANDEN.     La  heller  tilfaeldet  raa  !17 


146  KONGSEMNERNE 

NOGEN.     Nei,  neil 
ANDRE.     Jo,  jo! 

BAARD  BRATTE.  Nu  slaas  vargbelgerne  om 
bj0rnefelden. 

PAAL  FLIDA.     Og  bakefter  faelder  de  bj0rnen. 

[Alle  gaar  ut  i  bakgrundenJ] 

KONG  SKULE  [venter  til  mandene  er  borte;  sp<en- 
dingen  i  hans  Irak  slappes,  han  synker  ned  paa  en 
av  b#nkene~\.  Hvor  jeg  er  trset,  d0dsens18  trast. 
Dag  ut  og  dag  ind  at  staa  midt  i  denne  svaerm,  se 
smilende  fremad  som  om  jeg  var  saa  uryggelig  viss 
paa  retten  og  seiren  og  lykken.  Ikke  ha  et  menne- 
ske  jeg  kan  tale  med  om  det  der  gnager  mig  saa 
saart.  [Reiser  sig  med  et  uttryk  av  skr<ek.~]  Og 
saa  slaget  ved  Laaka  !  At  jeg  seiret  der  !  Haakon 
sendte  sin  haer  mot  mig;  Gud  skulde  skifte  og  dele 
mellem  de  to  konger,  —  og  jeg  seiret,  seiret  som 
aldrig  nogen  har  seiret  over  birkebeinerne  f0r ! 
Skjoldene  stod  fast  i  sneen;  men  der  var  ingen  bak- 
ved  dem;  —  birkebeinerne  satte  tilskogs,  over  vid- 
der  og  moer  og  bakker,  saa  langt  benene  vilde  bare 
dem.  Det  utrolige  skedde;  Haakon  tapte  og  jeg 
vandt.  Der  er  en  10nlig  rsedsel  i  den  seier.  Du 
store  himlens  Gud,  der  er  altsaa  ingen  sikker  lov 
deroppe  som  alt  skal  gaa  efter?  Der  ligger  ingen 
seirende  magt  i  det  at  ha  ret?  \V\ldt  avbrytende.~\ 
Jeg  er  syk,  jeg  er  syk!  —  Hvorfor  skulde  ikke  retten 
vaere  paa  min  side?  Er  det  ikke  likesom  Gud  selv 
vilde  gj0re  mig  viss  paa  det  siden  han  lot  mig  seire? 
[Grublende.~\  Muligheten  er  like;  —  ikke  en  fjaer 
mere  paa  den  ene  side  end  paa  den  anden,  og  dog  — 
[ryster  paa  hode~\  dog  tynger  vegten  for  Haakon.19 
Jeg  har  hat  og  hete  0nsker  at  kaste  i  min  skaal,  og 


FJERDE   AKT  147 

dog  tynger  vegten  for  Haakon.  Kommer  tanken 
om  kongsretten  uforvarende  over  mig,  da  er  det  al- 
tid  ham,  aldrig  mig,  som  er  den  sande  konge.  Skal 
jeg  se  mig  selv  som  den  rette,  da  maa  det  gj0res 
med  kunst,20  jeg  maa  reise  en  sindrig  bygning,  et 
verk  av  k!0kt;  jeg  maa  jage  mindelser  fra  mig  og 
ta  troen  med  magt.  Slik  var  det  aldrig  f0r.  Hvad 
er  der  da  hsendt  som  har  gjort  mig  saa  tvilende 
siden?  At  bispen  braendte  brevet?  Nei,  —  derved 
blev  uvissheten  evig;  men  den  blev  ikke  st0rre.  Har 
da  Haakon  gjort  nogen  stor  kongelig  gjerning  paa 
den  sidste  tid?  Nei,  sine  st0rste  gjerninger  0vde 
han  da  jeg  mindst  trodde  paa  ham.  [Setter  sig  ned 
paa  IfKftire  side.~\  Hvad  er  det?  Ha,  det  er  sael- 
somt;  det  kommer  og  svinder  som  et  blaalys;21  det 
danser  mig  paa  tungespidsen  likesom  naar  en  har 
mistet  et  ord  og  ikke  kan  finde  det  igjen.  [Springer 
op.~\  Ha!  Nu  har  jeg  det!  Nei  — !  Jo,  jo! 
nu  har  jeg  det!  —  "Norge  var  et  rike;  det  skal  bli 
et  folk;  alle  skal  bli  ett,  og  alle  skal  vite  med  sig  selv 
at  de  er  ett!"  Siden  Haakon  talte  disse  galmands- 
ord,  staar  han  stadig  for  mig  som  den  rette  konge. 

—  [Ser  angst  frem  for  sig  og  hvisker:]      Om  der 
glimtet  et  Guds  kald  i  disse  saelsomme  ord?  Om  Gud 
hadde  sittet  inde  med  tanken  til  nu  og  vil  str0  den  ut 

—  og  har  kaaret  Haakon  til  saamand? 

PAAL  FLIDA  [kommer  ind  fra  bakgrunden]. 
Herre  konge,  jeg  har  nyt  at  melde. 

KONG  SKULE.     Nyt? 

PAAL  FLIDA.  En  mand  som  kommer  nedenfra 
fjorden,  fortaeller  at  birkebeinerne  i  Tunsberg  har 
sat  sine  skib  paa  vandet,  og  at  der  har  stevnet  mange 
msend  sammen  til  byen  i  de  sidste  dage. 


148  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.  Godt,  vi  vil  m0te  dem  —  imorgen 
eller  saa. 

PAAL  FLIDA.  Herre,  det  kunde  haende  birke- 
beinerne  taenkte  paa  at  m0te  os  f0rst. 

KONG  SKULE.  Det  har  de  ikke  skib  nok  til,  og 
ikke  mandskap  heller. 

PAAL  FLIDA.  Men  Arnbj0rn  Jonss0n  samler 
baade  mandskap  og  skib  rundt  om  i  Viken. 

KONG  SKULE.  Des  bedre ;  saa  slaar  vi  dem  alle- 
sammen  likesom  ved  Laaka. 

PAAL  FLIDA.  Herre,  det  gaar  ikke  saa  let  at  slaa 
birkebeinerne  to  ganger  i  track. 

KONG  SKULE.     Og  hvorfor  ikke  det? 

PAAL  FLIDA.  Fordi  Norges  saga  ikke  melder  at 
slikt  er  haendt  f0r  i  tiden.  —  Skal  jeg  ikke  skikke 
speidere  ut  til  Hoved0? 

KONG  SKULE.  Det  traenges  ikke;  det  er  m0rk 
nat  og  skodde  til. 

PAAL  FLIDA.  Ja,  ja,  kongen  skj0nner  det  bedst; 
men  kom  ihug,  herre,  at  alle  er  jer  imot  her  i  Viken. 
Bymaendene  i  Oslo  hater  jer,  og  kommer  birkebei- 
nerne, saa  gj0r  de  faelles  sak  med  dem. 

KONG  SKULE  [med  liv~\.  Paal  Flida,  skulde  det 
ikke  vaere  taenkelig  at  jeg  kunde  faa  vikvseringerne 
paa  min  side? 

PAAL  FLIDA  [ser  forundret  paa  ham  og  ryster 
paa  hodet~\.  Nei,  herre,  det  er  ikke  taenkelig. 

KONG  SKULE.     Og  hvorfor  ikke? 

PAAL  FLIDA.  Nei,  for  I  har  jo  tr0nderne  paa 
eders  side. 


FJERDE  AKT  149 

KONG  SKULE.  Baade  tr0ndere  og  vikvaeringer 
vil  jeg  ha! 

PAAL  FLIDA.     Nei,  herre,  det  er  ikke  gj0rlig. 

KONG  SKULE.  Ikke  taenkelig;  ikke  gj0rlig!  Og 
hvorfor  —  hvorfor  ikke? 

PAAL  FLIDA.  Fordi  vikvaeringen  er  vikvaering 
og  tr0nderen  tr0nder,  og  fordi  sagaen  ikke  melder 
om  andet,  og  fordi  det  altid  har  vaeret  slik. 

KONG  SKULE.     Ja,  ja,  —  du  har  ret.     Gaa. 
PAAL  FLIDA.     Og  jeg  skal  ingen  speidere  sende? 

KONG  SKULE.  Vent  til  daggry.  [Paal  Flida 
gaarJ\  Norges  saga  melder  ikke  om  slikt;  det  har 
aldrig  vaeret  saa  f0r.  Paal  Flida  svarer  mig  som 
jeg  svarte  Haakon.  Er  der  da  trappetrin  baade 
over  og  under?  H0iner  Haakon  sig  likesaa  h0it 
over  mig  som  jeg  h0iner  mig  over  Paal  Flida? 
Skulde  Haakon  ha  faat  syn  for  de  uf0dte  tanker,  og 
ikke  jeg?  Hvem  var  jevnh0i  med  Harald  Haar- 
fagre  den  tid  der  sat  en  konge  paa  hvert  nes,  og  han 
sa :  nu  faar  de  falde;  herefter  skal  der  kun  vaere  en. 
Han  kastet  den  gamle  saga  overende,  skapte  en  ny 
saga.  [Ophold;  han  gaar  grundende  frem  og  til- 
bake;  derpaa  stanser  han.']  Kan  en  mand  ta  Guds 
kaldelse  fra  en  anden  saaledes  som  han  kan  ta  vaa- 
ben  og  guld  fra  sin  faeldte  fiende?  Kan  et  kongs- 
emne  ta  kongsgjerningen  paa  sig  saaledes  som  han 
kan  ta  kongskaapen  paa?  Eken  som  faeldtes  til 
skibst0mmer,  kan  den  si:  jeg  vil  vaere  masten  i  ski- 
bet,  jeg  vil  ta  furuens  gjerning,  peke  rank  og  skin- 
nende  opad,  basre  gylden  fl0i  paa  toppen,  slaa  med 
hvite,  bugnende  sell  i  solskinnet  og  synes  for  folket 
langt,  langt  borte?  —  Nei,  nei,  du  tunge,  knudrede 


150  KONGSEMNERNE 

ekestamme,  din  plads  er  under  kj01en;  der  skal  du 
ligge  og  gj0re  nytte;  stilt  og  uset  av  hvert  0ie  oppe 
i  dagen;  —  dig  er  det  som  skal  hindre  skibet  fra 
at  kantre  i  uveiret;  masten  med  guldfl0i  og  med 
bugnende  seil  skal  f0re  det  frem  mot  det  nye,  mot 
det  ukjendte,  mot  de  fremmede  strande  og  mot  den 
vordende  saga!  [Heftig.']  Siden  Haakon  talte 
sin  store  kongstanke  ut,  ser  jeg  ingen  anden  tanke  i 
verden  end  den  ene.  Kan  jeg  ikke  ta  den  og  gj0re 
den  til  sandhet,  saa  0iner  jeg  ingen  tanke  at  stride 
for.  [Tanke fuld.~\  Og  kan  jeg  det  da  ikke?  Hvis 
jeg  ikke  kunde,  hvorfor  elsker  jeg  da  Haakons 
tanke  ? 

JATGEIR  [kommer  ind  fra  bakgrunden'].  Tilgi, 
herre  konge,  at  jeg  kommer  — 

KONG  SKULE.     Godt  at  du  kommer,  skald! 

JATGEIR.  Jeg  h0rte  bymaendene  tale  gaatefuldt 
i  herberget  om  at  — 

KONG  SKULE.  Vent  med  det.  Si  mig,  skald; 
du  som  har  faret  vidt  om  i  fremmede  lande,  bar  du 
nogentid  set  en  kvinde  elske  et  fremmed  barn?  Ikke 
blot  ha  det  kjaer,  —  det  mener  jeg  ikke;  men  elske 
det,  elske  det  med  sin  sjaels  heteste  kjaerlighet? 

JATGEIR.  Det  gj0r  kun  de  kvinder  som  ikke  har 
egne  b0rn  at  elske. 

KONG  SKULE.     Kun  de  kvinder  — 

JATGEIR.  Og  heist  de  kvinder  som  er  ufrugtbare. 

KONG  SKULE.  Heist  de  ufrugtbare  — ?  De 
elsker  de  andres  b0rn  med  al  sin  heteste  kjaerlighet? 

JATGEIR.     Det  hasnder  ofte. 


FJERDE   AKT  151 

KONG  SKULE.  Og  haender  det  ikke  ogsaa  stund- 
om  at  slik  ufrugtbar  kvinde  draeper  en  andens  barn, 
fordi  hun  selv  intet  bar? 

JATGEIR.     Aa  jo;  men  hun  gj0r  ikke  klokt  i  det. 

KONG  SKULE.     Klokt? 

JATGEIR.  Nei,  ti  hun  gir  sorgens  gave  til  den 
hvis  barn  hun  draeper. 

KONG  SKULE.  Tror  du  at  sorgens  gave  er  saa 
meget  god? 

JATGEIR.     Ja,  herre. 

KONG  SKULE  [ser  visst  paa  ham].  Der  er  like- 
som  to  maend  i  dig,  islaending.  Sitter  du  mellem 
hirden  i  lystig  lag,  saa  drar  du  kappe  og  kofte  over 
hver  din  tanke;  er  en  ene  med  dig,  ligner  du  stundom 
dem  en  faar  lyst  til  at  vaelge  sin  ven  iblandt.  Hvorav 
kommer  det? 

JATGEIR.  Naar  I  gaar  til  sv0mning  i  elven, 
herre,  saa  klaer  I  eder  ikke  av  hvor  kirkealmuen  maa 
forbi;  men  I  s0ker  jer  et  10nlig  skjul. 

KONG  SKULE.     Forstaar  sig. 

JATGEIR.  Jeg  bar  sjaelens  blygsel;  derfor  klaer 
jeg  mig  ikke  av  naar  der  er  saa  mange  i  hallen. 

KONG  SKULE.  Hm.  [Kort  ophold.']  Si  mig, 
Jatgeir,  hvorledes  gik  det  til  at  du  blev  skald?  Hvem 
laerte  du  skaldskapet  av? 

JATGEIR.     Skaldskap  laeres  ikke,  herre. 

KONG  SKULE.  Laeres  det  ikke?  Hvorledes  gik 
det  da  til? 

JATGEIR.  Jeg  fik  sorgens  gave  og  saa  var  jeg 
skald. 


152  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.  Saa  det  er  sorgens  gave  som 
skalden  traenger? 

JATGEIR.  Jeg  traengte  sorgen ;  der  kan  vaere  an- 
dre  som  trasnger  troen  eller  glasden  —  eller  tvilen  — 

KONG  SKULE.     Tvilen  ogsaa  ? 

JATGEIR.  Ja;  men  da  maa  den  tvilende  vaere 
sterk  og  frisk. 

KONG  SKULE.  Og  hvem  kalder  du  en  ufrisk  tvi- 
ler? 

JATGEIR.     Den  som  tviler  paa  sin  egen  tvil.22 

KONG  SKULE  \langsomi}.  Det  tykkes  mig  at 
vaere  d0den. 

JATGEIR.     Det  er  vaerre;  det  er  tusm0rket. 

KONG  SKULE  [raskt  idet  han  likesom  ryster  tan- 
kerne  av  slg~\ .  Hvor  er  mine  vaaben  !  Jeg  vil  stride 
og  handle,  —  ikke  taenke.  Hvad  var  det  du  vilde 
melde  mig  da  du  kom? 

JATGEIR.  Jeg  vilde  melde  hvad  jeg  merket  i 
herberget.  Bymaendene  taler  10nlig  sig  imellem;  de 
ler  haanlig  og  sp0r  om  vi  vet  saa  visst  at  kong  Haa- 
kon  er  vesterpaa;  der  er  noget  de  glaeder  sig  over. 

KONG  SKULE.  De  er  vikvseringer,  og  vik- 
vaeringerne  er  mig  imot. 

JATGEIR.  De  spotter  over  at  kong  Olavs  helgen- 
skrin  ikke  kunde  flyttes  ut  paa  tingvolden  da  I  blev 
hyldet;  de  sir  det  er  et  ondt  varsel. 

KONG  SKULE.  Naeste  gang  jeg  kommer  til  Ni- 
daros  skal  skrinet  ut;  det  skal  staa  under  aapen 
himmel  om  jeg  saa  skal  rive  Olavskirken  i  grus  og 
vide  tingvolden  ut  over  den  tomt  den  stod  paa ! 

JATGEIR.  Sterk  gjerning  er  det;  men  jeg  skal 
digte  et  kvad  derom  likesaa  sterkt  som  gjerningen. 


FJERDE   AKT  153 

KONG  SKULE.  Sitter  du  inde  med  mange  udig- 
tede  kvad,  Jatgeir? 

JATGEIR.  Nei,  men  med  mange  uf0dte;  de  und- 
fanges  ett  efter  ett,  faar  liv,  og  saa  f0des  de. 

KONG  SKULE.  Og  hvis  jeg  som  er  konge  og  har 
magten,  hvis  jeg  lot  dig  draepe,  vilde  saa  hver  en 
uf0dt  skaldetanke  du  baerer  paa,  d0  med  dig? 

JATGEIR.  Herre,  det  er  en  stor  synd  at  draspe 
en  fager  tanke. 

KONG  SKULE.  Jeg  sp0r  ikke  om  det  er  synd; 
men  jeg  sp0r  om  det  er  gj0rlig? 

JATGEIR.     Jeg  vet  ikke. 

KONG  SKULE.  Har  du  aldrig  hat  en  anden  skald 
til  ven,  og  har  han  aldrig  skildret  for  dig  et  stort 
og  herlig  kvad  som  han  vilde  digte  ? 

JATGEIR.     Jo,  herre. 

KONG  SKULE.  0nsket  du  saa  ikke  at  du  kunde 
draepe  ham  for  at  ta  hans  tanke  og  digte  kvadet  selv? 

JATGEIR.  Herre,  jeg  er  ikke  ufrugtbar;  jeg  har 
egne  b0rn;  jeg  trasnger  ikke  til  at  elske  andres. 
[Gaar. ] 

KONG  SKULE  [efter  et  ophold].  Islaendingen  er 
visselig  skald.  Han  taler  Guds  dypeste  sandhet  og 
vet  det  ikke.  —  Jeg  er  som  en  ufrugtbar  kvinde. 
Derfor  elsker  jeg  Haakons  kongelige  tankebarn, 
elsker  det  med  min  sjaels  heteste  kjaerlighet.  O, 
kunde  jeg  ogsaa  knaesaette23  det!  Det  vilde  d0  i 
mine  haender.  Hvad  er  bedst,  enten  at  det  d0r  i 
mine  haender,  eller  at  det  vokser  sig  stort  i  hans? 
Faar  jeg  fred  i  sjaslen  hvis  det  sker?  Kan  jeg  for- 
sage?  Kan  jeg  se  paa  at  Haakon  saetter  sig  slikt 
eftermsele  ?  —  Hvor  det  er  d0dt  og  tomt  indeni  mig, 


1 5  4  KONGSEMNERNE 

—  og  rundt  om.  Ingen  ven  — ;  islaendingen !  \Gaar 
til  dfiren  og  roper  ut.~\  Er  skalden  gaat  fra  kongs- 
gaarden? 

EN  HIRDMAND  [utenfor~].  Nei,  herre,  han  staar 
i  forhallen  og  taler  med  vakten. 

KONG  SKULE.  Saa  si  han  skal  komme  ind! 
[Gaar  nedover  til  bordet;  om  litt  kommer  Jatge\r.~\ 
Jeg  kan  ikke  sove,  Jatgeir ;  det  er  alle  de  store  konge- 
lige  tanker  som  holder  mig  vaaken,  ser  du. 

JATGEIR.  Det  er  med  kongens  tanker  som  med 
skaldens,  kan  jeg  skj0nne.  De  flyver  h0iest  og 
vokser  bedst  naar  der  er  stilhet  og  nat  omkring. 

KONG  SKULE.     Er  det  saa  med  skaldens  ogsaa  ? 

JATGEIR.  Ja,  herre;  intet  kvad  f0des  ved  dags- 
lys ;  det  kan  tegnes  ned  i  solskin ;  men  det  digter  sig 
en  stille  nattetime. 

KONG  SKULE.  Hvem  gav  dig  sorgens  gave,  Jat- 
geir? 

JATGEIR.     Den  jeg  elsket. 

KONG  SKULE.     Hun  d0de  da? 

JATGEIR.     Nei,  him  svek  mig. 

KONG  SKULE.     Og  saa  blev  du  skald? 

JATGEIR.     Ja,  saa  blev  jeg  skald. 

KONG  SKULE  [griper  ham  om  armen~\.  Hvad 
gave  traenger  jeg  for  at  bli  konge? 

JATGEIR.     Ikke  tvilens ;  ti  da  spurte  I  ikke  saa. 

KONG  SKULE.     Hvad  gave  traenger  jeg? 

JATGEIR.     Herre,  I  er  jo  konge. 

KONG  SKULE.  Tror  du  til  hver  en  tid  saa  visst 
at  du  er  skald? 


FJERDE  AKT  155 

JATGEIR  [ser  en  stund  taus  paa  ham  og  spfir]  : 
Har  I  aldrig  elsket? 

KONG  SKULE.  Jo  engang,  —  braendende,  fagert 
og  i  br0de. 

JATGEIR.    I  bar  en  hustru. 

KONG  SKULE.  Hende  tok  jeg  til  at  f0de  mig 
s0nner. 

JATGEIR.  Men  I  har  en  datter,  herre,  —  en  mild 
og  herlig  datter. 

KONG  SKULE.  Var  min  datter  en  s0n,  saa  spurte 
jeg  ikke  dig  hvad  gave  jeg  traengte.  [Utbrytende.] 
Jeg  maa  ha  nogen  om  mig  som  lyder  mig  uten  vilje 
selv,  —  som  tror  usvikelig  paa  mig,  som  vil  holde 
sig  inderst  til  mig  i  godt  og  ondt,  som  kun  lever  for 
at  lyse  og  varme  over  mit  liv,  som  maa  d0  om  jeg 
f alder.  Gi  mig  et  raad,  Jatgeir  skald! 

JATGEIR.     Kj0p  eder  en  bund,  herre. 

KONG  SKULE.  Skulde  ikke  et  menneske  straskke 
til? 

JATGEIR.  Slikt  menneske  maatte  I  lete  laenge 
efter. 

KONG  SKULE  [pludselig].  Vil  du  vaere  det  for 
mig,  Jatgeir?  Vil  du  vaere  mig  en  s0n?  Du  skal 
faa  Norges  krone  i  arv,  —  du  skal  faa  land  og  rike 
hvis  du  vil  vaere  mig  en  s0n,  leve  for  mit  livsverk  og 
tro  paa  mig! 

JATGEIR.  Og  hvad  sikkerhet  skulde  jeg  stille  for 
at  jeg  ikke  hyklet  — ? 

KONG  SKULE.  Slip  dit  kald  i  livet;  digt  aldrig 
mere,  saa  vil  jeg  tro  dig! 

JATGEIR.  Nei,  herre,  —  det  var  at  kj0pe  kronen 
for  dyrt. 


1 5  6  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.  Taenk  dig  om!  Det  er  mere  at 
vaere  konge  end  at  vaere  skald ! 

JATGEIR.     Ikke  altid. 

KONG  SKULE.  Det  er  kun  dine  udigtede  kvad  du 
skal  of  re! 

JATGEIR.     Udigtede  kvad  er  stedse  de  fagreste. 

KONG  SKULE.  Men  jeg  maa  —  jeg  maa  ha  et 
menneske  som  kan  tro  paa  mig !  Blot  et  eneste !  Jeg 
f01er  det,  —  bar  jeg  det,  saa  er  jeg  frelst! 

JATGEIR.     Tro  paa  eder  selv,  da  er  I  frelst! 

PAAL  FLIDA  \kommer  ilsomt'].  Kong  Skule,  verg 
jer  nu!  Haakon  Haakonss0n  ligger  ved  Elgjarnes 
med  hele  sin  flaate ! 

KONG  SKULE.  Ved  Elgjarnes  — !  Han  er  ikke 
langt  borte  da. 

JATGEIR.  Nu  i  staal  og  plate !  Sker  der  mande- 
fald  inat,  skal  jeg  gladelig  vaere  den  f0rste  som  f al- 
der for  eder! 

KONG  SKULE.     Du  som  ikke  vilde  leve  for  mig. 

JATGEIR.  En  mand  kan  falde  for  en  andens  livs- 
verk;  men  skal  ban  bli  ved  at  leve,  saa  maa  ban  leve 
for  sit  eget.  [Gaar.~\ 

PAAL  FLIDA  \utaalmo dig\.  Hvad  byder  I  at  jeg 
skal  gj0re,  herre?  Birkebeinerne  kan  vaere  i  Oslo 
inden  en  time! 

KONG  SKULE.  Bedst  var  det  om  vi  kunde  fare 
til  den  hellige  Thomas  Becketts  grav;24  ban  bar 
hjulpet  saa  mangen  sorgfuld  og  angrende  sjasl. 

PAAL  FLIDA  [sterkere].  Herre,  tal  ikke  vildt  nu! 
Birkebeinerne  er  over  os,  sir  jeg! 


FJERDE  AKT  157 

KONG  SKULE.  La  alle  kirker  lukkes  op  at  vi  kan 
ty  derind  og  faa  grid. 

PAAL  FLIDA.  I  kan  slaa  alle  eders  fiender  med 
ett  slag,  og  saa  vil  I  ty  ind  i  kirkerne ! 

KONG  SKULE.     Ja,  ja,  hold  alle  kirkerne  aapne. 

PAAL  FLIDA.  Vaer  viss  paa  Haakon  bryter  kirke- 
freden  naar  det  gjaelder  varbelgerne. 

KONG  SKULE.  Det  gj0r  han  ikke;  Gud  vil 
skjerme  ham  mot  slik  br0de;  —  Gud  skjermer 
altid  Haakon. 

PAAL  FLIDA  [med  dyp  og  smertelig  vrede].  Den 
som  h0rte  jer  tale  nu,  han  maatte  sp0rre :  hvem  er 
konge  i  dette  land? 

KONG  SKULE  [smiler  s$rgmodig~\.  Ja,  Paal 
Flida,  det  er  det  store  sp0rsmaal:  hvem  er  konge  i 
dette  land? 

PAAL  FLIDA  [bfinlig].  I  er  sjaelesyk  inat,  herre; 
la  mig  handle  for  eder. 

KONG  SKULE.     Ja,  ja,  gj0r  saa. 

PAAL  FLIDA  [gaaende].  F0rst  vil  jeg  bryte  alle 
broer  av. 

KONG  SKULE.  Avsindige  mand !  Bli !  —  Bryte 
alle  broer  av!  Vet  du  hvad  det  vil  si?  Jeg  har 
pr0vet  det;25  —  vogt  dig  for  slikt! 

PAAL  FLIDA.     Hvad  vil  I  da,  herre  ? 

KONG  SKULE.     Jeg  vil  tale  med  Haakon. 

PAAL  FLIDA.  Han  vil  svare  jer  med  sverdets 
tunge ! 

KONG  SKULE.  Gaa,  gaa;  —  du  skal  faa  min 
vilje  at  vite  siden. 


158  KONGSEMNERNE 

PAAL  FLIDA.  Hvert  0ieblik  er  dyrt  nu !  [Griper 
hans  haand.~\  Kong  Skule,  la  os  bryte  alle  broer 
av,  slaas  som  varger  og  lite  paa  himlen ! 

KONG  SKULE  [d#mpet~\.  Himlen  liter  ikke  paa 
mig;  jeg  t0r  ikke  lite  paa  himlen  heller. 

PAAL    FLIDA.     Kort   blev    vargbelgernes    saga. 

[Gaar  ut  i  bakgrundenJ\ 

KONG  SKULE.  Hundrede  k!0ktige  hoder,  tusen 
vaebnede  armer  raar  jeg  over;  men  ikke  over  ett 
kjaerlig,  troende  hjerte.  Det  er  kongelig  armod,  det; 
ikke  mere,  ikke  mindre. 

BAARD  BRATTE  [fra  bakgrunden'].  Der  staar 
langfarende  folk  ute  som  ber  at  faa  tale  med  eder, 
herre. 

KONG  SKULE.     Hvem  er  det? 

BAARD  BRATTE.     En  kvinde  og  en  prest. 

KONG  SKULE.     La  kvinden  og  presten  komme. 

[BAARD  gaar;  KONG  SKULE  setter  sig 
tankefuld  til  hjire;  lift  efter  kommer  en 
sortkladt  kvinde  ind;  hun  beerer  sid 
kaape,  heztte  og  et  t<zt  slfr  som  skjuler 
ansigtet;  en  presJ  fjlger  hende  og  blir 
staaende  ved  dfrenJ\ 

KONG  SKULE.     Hvem  er  du? 

KVINDEN.     En  som  du  har  elsket. 

KONG  SKULE  [ryster  paa  hodet~\.  Der  gives  in- 
gen  som  mindes  slikt.  Hvem  er  du,  sp0r  jeg? 

KVINDEN.     En  som  elsker  dig. 

KONG  SKULE.     Da  er  du  visselig  en  av  de  d0de. 

KVINDEN  [ntermer  sig  og  sir  sagte  og  mderlig'\  : 
Skule  Baardss0n ! 

KONG  SKULE  [reiser  sig  med  et  skrik'].  Inge- 
bj0rg! 


FJERDE  AKT 


159 


INGEBJ0RG.     Kjender  du  mig  nu,  Skule? 

KONG  SKULE.    Ingebj0rg,  —  Ingebj0rg ! 

INGEBJ0RG.  O,  la  mig  se  paa  dig,  —  se  laenge, 
lasnge  paa  dig!  [Griper  hans  hinder;  pause.]  Du 
fagre,  elskede,  svikfulde  mand! 

KONG  SKULE.  Ta  s!0ret  vaek;  se  paa  mig  med 
de  0ine  som  engang  var  saa  klare  og  blaa  som  him- 
len. 

INGEBJ0RG.  De  0ine  har  vaeret  en  regntung  him- 
mel  i  tyve  aar;  du  vilde  ikke  kjende  dem  igjen,  og 
du  faar  aldrig  se  dem  mere. 

KONG  SKULE.  Men  din  r0st  er  frisk  og  b!0t  og 
ung  som  dengang ! 

INGEBJ0RG.  Jeg  har  kun  brukt  den  til  at  hviske 
dit  navn,  til  at  praege  din  storhet  ind  i  et  ungt  hjerte, 
og  til  at  bede  hos  syndernes  Gud  om  frelse  for  os 
to  som  har  elsket  i  br0de. 

KONG  SKULE.     Det  har  du  gjort? 

INGEBJ0RG.  Jeg  har  vaeret  taus  naar  jeg  ikke 
take  kjaerlighetens  ord  om  dig;  —  derfor  har  min 
r0st  holdt  sig  frisk  og  b!0t  og  ung. 

KONG  SKULE.  Der  ligger  et  liv  imellem.  Hvert 
fagert  minde  fra  hin  tid  har  jeg  spildt  og  glemt  — 

INGEBJ0RG.     Det  var  din  ret. 

KONG  SKULE.  Og  imens  har  du,  Ingebj0rg,  du 
varme,  trofaste  kvinde,  sittet  der  nord  i  isnende  en- 
somhet  og  samlet  og  gjemt! 

INGEBJ0RG.     Det  var  min  lykke. 

KONG  SKULE.  Dig  kunde  jeg  slippe  for  at  vinde 
magt  og  rigdom !  Hadde  du  staat  som  hustru  ved 
min  side,  skulde  det  faldt  mig  lettere  at  bli  konge. 


160  KONGSEMNERNE 

INGEBJ0RG.  Gud  har  vaeret  mig  god  at  det  ikke 
skedde.  Et  sind  som  mit  traengte  til  en  stor  br0de 
for  at  vaekkes  til  anger  og  hot 

KONG  SKULE.     Og  nu  kommer  du  — ? 

INGEBJ0RG.     Som  Andres  Skjaldarbands  enke. 

KONG  SKULE.     Din  husbond  er  d0d? 

INGEBJ0RG.     Paa  veien  fra  Jerusalem. 

KONG  SKULE.  Saa  har  han  gjort  bot  for  Vegards 
drap. 

INGEBJ0RG.  Det  var  ikke  derfor  min  asdle  hus- 
bond tok  korset. 

KONG  SKULE.     Ikke  derfor? 

INGEBJ0RG.  Nei,  det  var  min  br0de  han  tok 
paa  sine  sterke,,kjaerlige  skuldre;  den  var  det  han 
gik  for  at  tvaette  i  Jordans  flod;  den  var  det  han 
b!0dde  for. 

KONG  SKULE  [sagte~\.     Han  har  visst  alt? 

INGEBJ0RG.  Fra  f0rste  stund  av.  Og  bisp  Ni- 
kolas har  visst  det;  ti  for  ham  skriftet  jeg;  og  der 
var  en  til  som  hadde  faat  det  at  vite,  men  paa  hvil- 
ken  maate,  er  gaatefuldt  for  mig. 

KONG  SKULE.     Hvem? 

INGEBJ0RG.     Vegard  Vaeradal. 

KONG  SKULE.     Vegard ! 

INGEBJ0RG.  Han  hvisket  et  haansord  om  mig  i 
0ret  paa  min  husbond;  da  drog  Andres  Skjaldar- 
band  sit  sverd  og  draepte  ham  paa  stedet. 

KONG  SKULE.  Han  verget  den  som  jeg  svek  og 
glemte.  —  Og  hvorfor  s0ker  du  mig  nu? 

INGEBJ0RG.      For  at  ofre  dig  det  sidste. 

KONG  SKULE.    Hvad  mener  du  ? 


FJERDE  AKT  161 

INGEBJ0RG  [  peker  mot  presten,  der  staar  ved 
d0ren~\.  Se  ham!  —  Peter,  min  s0n,  kom! 

KONG  SKULE.     Din  s0n  — ? 

INGEBJ0RG.     Og  din,  kong  Skule. 

KONG  SKULE  [halvt  forvildet'}.     Ingebj0rg! 

PETER  [n termer  sig  i  taus  bevagelse  og  kaster  slg 
tied  paa  knee  for  Skule~\. 

INGEBJ0RG.  Ta  ham !  Han  har  vaeret  mit  livs 
lys  og  tr0st  i  tyve  aar;  —  nu  er  du  Norges  konge; 
kongss0nnen  maa  komme  til  sin  arv;  jeg  har  ingen 
ret  til  ham  laenger. 

KONG  SKULE  [I0fter  ham  op  i  stormende  glade~\. 
Op  til  mit  hjerte,  du  som  jeg  saa  braendende  har 
higet  efter!  [Kryster  ham  i  sine  armer,  slipper 
ham,  ser  paa  ham  og  favner  ham  igjen.~\  Min  s0n ! 
Min  s0n !  Jeg  har  en  s0n  !  Ha,  ha,  ha ;  hvem  vil 
nu  staa  mig  imot!  \Gaar  over  til  Ingebjfirg  og 
griper  hendes  haand.]  Og  du,  du  gir  mig  ham, 
Ingebj0rg!  Du  tar  jo  ikke  dit  ord  igjen?  Du  gir 
mig  ham  jo? 

INGEBJ0RG.  Tungt  er  offeret,  og  neppe  skulde 
jeg  kunnet  bragt26  det  hvis  ikke  bisp  Nikolas  hadde 
sendt  ham  til  mig  med  brev  og  bud  om  Andres 
Skjaldarbands  d0d.  Bispen  var  det  der  la  det  tunge 
offer  paa  mig  som  bot  for  al  min  br0de. 

KONG  SKULE.  Saa  er  br0den  slettet  ut;  og  fra 
nu  av  er  han  min  alene;  ikke  saa,  min  alene? 

INGEBJ0RG.     Jo;  men  et  10fte  krssver  jeg  av  dig. 

KONG  SKULE.  Himmel  og  jord,  kraev  alt  hvad 
du  vil  I 

INGEBJ0RG.  Han  er  ren  som  et  Guds  lam  nu  jeg 
gir  ham  i  dine  haender.  Det  er  en  farefuld  vei  den 


162  KONGSEMNERNE 

som  baerer  op  til  kongssaetet;  la  ham  ikke  ta  skade 
paa  sin  sjael.  H0rer  du,  kong  Skule,  la  ikke  mit 
barn  ta  skade  paa  sin  sjael! 

KONG  SKULE.     Det  lover  og  s verger  jeg  dig! 

INGEBJ0RG  [griper  hans  arm].  Fra  f0rste  faerd 
du  skj0nner  at  han  lider  skade  paa  sin  sjsel,  saa  la 
ham  heller  d0 ! 

KONG  SKULE.  Heller  d0!  Det  lover  og  sver- 
ger  jeg! 

INGEBJ0RG.  Saa  farer  jeg  tr0stig  nord  til  Haa. 
logaland. 

KONG  SKULE.     Ja,  du  kan  tr0stig  fare. 

INGEBJ0RG.  Der  vil  jeg  angre  og  bede  til  Her- 
ren  kalder  mig.  Og  naar  vi  m0tes  hos  Gud,  kom- 
mer  han  ren  og  skyldfri  til  sin  mor! 

KONG  SKULE.  Ren  og  skyldfri !  [Fender  slg 
til  Peter.]  La  mig  se  paa  dig!  Ja,  det  er  din  mors 
traek  og  mine;  du  er  den  jeg  har  laengtes  saa  saart 
efter. 

PETER.  Min  fader,  min  store,  herlige  fader;27 
la  mig  leve  og  stride  for  dig!  La  din  sak  bli  min, 
og  la  saa  din  sak  vaere  hvilken  den  vil,  —  jeg  vet 
dog  at  jeg  strider  for  det  rette! 

KONG  SKULE  [med  et  skrik  av  glade'].  Du  tror 
paa  mig!  Du  tror  paa  mig! 

PETER.     Uryggelig. 

KONG  SKULE.  Saa  er  alt  godt;  saa  er  jeg  visse- 
lig  f  relst !  H0r,  du  skal  kaste  prestekappen  !  Erke- 
bispen  skal  10se  dig  fra  kirk.e!0ftet:  kongss0nnen 
skal  baere  sverd,  gaa  ustanselig  frem  til  magt  og 
haeder. 


FJERDE  AKT  163 

PETER.  Sammen  med  dig,  min  h0ie  fader !  Sam- 
men,  vi  to  alene  I 

KONG  SKULE  [trykker  ham  ind  til  sig~\.  Ja,  sam- 
men,  vi  to  alene! 

INGEBJ0RG  [for  s'tg  sefa~\.  At  elske,  of  re  alt, 
og  glemmes,  det  blev  min  saga.  \Gaar  stille  ut  i 
bakgrunden.~\ 

KONG  SKULE.  Et  stort  kongsverk  skal  gj0res  i 
Norge  nu!  Peter,  min  s0n,  h0r!  Alt  folket  vil  vi 
vaekke  og  samle  til  ett;  vikvaering  og  tr0nder,  haalo- 
galaending  og  agdevaering,  oplaending  og  sognd01, 
alt  skal  vaere  som  en  stor  slegt,  —  og  da  kan  du  tro 
landet  vil  ta  vekst!28 

PETER.  Hvilken  stor  og  svimlende  tanke  det 
er— ! 

KONG  SKULE.     Fatter  du  den? 

PETER.     Ja  —  ja !  —  Klart  — ! 

KONG  SKULE.     Og  tror  du  paa  den? 

PETER.     Ja,  ja;  ti  jeg  tror  paa  dig! 

KONG  SKULE  [vildt].  Haakon  Haakonss0n  maa 
f  aide ! 

PETER.  Naar  du  vil  det,  saa  er  det  ret  at  han 
falder. 

KONG  SKULE.  Det  vil  koste  blod;  men  det  faar 
ikke  hjsslpe. 

PETER.  Det  er  ikke  spildt  det  blod  som  flyter 
for  din  sak. 

KONG  SKULE.  Din  skal  al  magten  vsere  naar  jeg 
faar  fsestnet  riket.  Du  skal  sitte  i  kongssaetet  med 
ring  om  panden,  med  purpurkaapen  flommende  vid 
over  dine  skuldre;  alle  maend  i  landet  skal  b0ie  sig 


164  KONGSEMNERNE 

for  dig  —  [Lurtoner  h0res  langt  borte.~\  Ha  !  hvad 
er  det!  [Med  et  skrik.]  Birkebeinerhaeren !  Hvad 
var  det  Paal  Flida  sa  — ?  [Her  mot  bakgrunden.~\ 

PAAL  FLIDA  [kommer  ind  og  roper~\  :  Nu  er 
timen  over  os,  kong  Skule! 

KONG  SKULE  [forvildet].  Birkebeinerne !  Kong 
Haakonshaer!  Hvor  er  de? 

PAAL  FLIDA.  De  myldrer  i  tusenvis  ned  over 
Ekeberg.29 

KONG  SKULE.  Blaas  til  vaaben !  Blaas !  Bkas ' 
Gi  raad;  hvor  skal  vi  m0te  dem? 

PAAL  FLIDA.     Alle  kirker  staar  aapne  for  os. 

KONG  SKULE.     Birkebeinerne,  sp0r  jeg  — ! 

PAAL  FLIDA.     For  dem  staar  alle  broer  aapne. 

KONG  SKULE.  Usalige  mand,  hvad  bar  du  gjort! 

PAAL  FLIDA.     Lystret  min  konge. 

KONG  SKULE.  Min  s0n!  Min  s0n!  Ve  mig; 
jeg  har  forspildt  dit  kongerike! 

PETER.  Nei,  du  vil  seire!  Saa  stor  en  kongs- 
tanke  d0r  ikke ! 

KONG  SKULE.  Ti,  ti!  [Lurtoner  og  rop  hfires 
ntermere.]  Tilhest;  til  vaaben!  Det  gjaelder  mere 
end  msends  liv  og  d0d  her !  [Her  ut  i  bakgrunden; 
de  Qvrige  f$lger  efter.~\ 


FJERDE  AKT  165 

EN  GATE  i  OSLO. 

[Lave  treehus  med  bislag  paa  begge  sider.  I  bakgrunden 
St.  Hallvards  kirkegaard,  indelukt  av  en  h$i  mur  med  port. 
Paa  venstre  side  ved  enden  av  muren  ses  kirken,  hvis  hoved- 
indgang  staar  aapen.  Det  er  endnu  nat;  lift  efter  begynder 
dagen  at  gry.  Stormklokken  gaar;  langt  borte  til  hfire  h$res 
fjerne  h&rskrik  og  forvirret  larm^\ 

KONG  SKULKS  LURSVEND  [kommer  fra  hfiire, 
blaaser  i  luren  og  roper]  :  Til  vaaben !  Til  vaa- 
ben,  alle  kong  Skules  maend!  [Blaaser  igjen  og 
gaar  videre;  om  litt  h$rer  man  ham  blaase  og  rope 
i  n<zste  gate.] 

EN  KVINDE  [kommer  ut  i  en  husdfir  til  h$ire]. 
Du  store  barmhjertige  Gud,  hvad  er  det? 

EN  BYMAND  [som  er  kommet  haht  paakladt  ut 
fra  et  hus  paa  den  anden  side  av  gaten].  Birke- 
beinerne  er  i  byen  I  Nu  f aar  Skule  10n  for  alle  sine 
ugjerninger. 

EN  AV  SKULES  \LEND  [kommer  med  nogen  andre, 
barende  kapper  og  vaaben  paa  armene,  ind  fra  en 
sidegate  til  venstre].  Hvor  er  birkebeinerne? 

EN  ANDEN  AV  SKULES  \LEND  [fra  et  hus  til 
h0ire].  Jeg  vet  ikke! 

F0RSTE.  Hys!  H0r!  De  maa  vaere  nede  ved 
Gjeitebroen. 

ANDEN.  Ned  til  Gjeitebroen  da!  [Alle  Her  ut  til 
hfiire;  en  bymand  kommer  Ifipende  fra  samme  side.] 

F0RSTE  BYMAND.  Hei,  grande,  hvor  kommer 
I  fra? 

ANDEN  BYMAND.  Nede  fra  Loelven;  der  gaar 
det  stygt  til. 

KVINDEN.  Sankt  Olav  og  Sankt  Hallvard !  Er 
det  birkebeinerne,  eller  hvem  er  det? 


166  KONGSEMNERNE 

ANDEN  BYMAND.  Ja  visst  er  det  birkebeinerne ; 
kong  Haakon  er  med;  hele  flaaten  laegger  ind  til 
bryggen;  men  selv  gik  ban  Hand  med  sine  bedste 
maend  ute  ved  Ekebergst0en.30 

F0RSTE  BYMAND.  Saa  tar  ban  hevn  for  mande- 
f  aldet  ved  Laaka ! 

ANDEN  BYMAND.    Ja,  det  kan  I  lite  paa ! 

F0RSTE  BYMAND.  Se  der,  —  der  flygter  alt  var- 
belgerne ! 

[£«  flok  av  Skules  intend  kommer  flyg- 
tende  ind  fra  hj>ire.~\ 

EN  AV  M^NDENE.  Ind  i  kirken !  Ingen  kan  staa 
sig  mot  birkebeinerne  slik  som  de  farer  frem  inatl 

[Flokken  Her  ind  i  kirken  og  stanger 
djren  indenforJ} 

ANDEN  BYMAND  [ser  ut  til  h0ire~\.  Jeg  skimter 
et  merke  langt  nede  i  gaten;  det  maa  vaere  kong 
Haakons. 

F0RSTE  BYMAND.  Se,  se  hvor  vargbelgerne  flyg- 
ter! 

[En    ny    flok    kommer    ind   fra    hflire.] 

EN  AV  M^NDENE.  La  os  berge  os  i  kirken  og 
be  om  grid!  [De  stormer  mot  porten.~\ 

FLERE  VARBELGER.  Der  er  staengt;  der  er  staengt! 
DEN  F0RSTE.     Opover  til  Martestokke  da! 
EN  ANDEN.     Hvor  er  kong  Skule  ? 

DEN  F0RSTE.  Jeg  vet  ikke.  Avsted,  der  ser  jeg 
birkebeinernes  merke !  [De  flygter  forbi  kirken  ut 
til  venstrei\ 

[HAAKON  kommer  fra  hfiire  med  sine 
merkesmeend,  GREGORIUS  JONSS0N,  DAG- 
FINN  BONDE  og  flere  andre  mand.] 


FJERDE  AKT  167 

DAGFINN  BONDE.  H0r  haerskriket !  Skule  fylker 
sine  maend  bak  kirkegaarden. 

EN  GAMMEL  BYMAND  [roper  fra  sin  sval  til  Haa- 
kon~\.  Vogt  eder,  kjaere  herre;  vargbelgerne  er 
gramme  nu  de  slaas  for  livet! 

HAAKON.  Er  det  dig,  gamle  Gutorm  Erlends- 
s0n?  Du  bar  stridt  baade  for  min  far  og  for  min 
farfar,  du. 

BYMANDEN.  Gud  gi  jeg  kunde  stride  for  eder 
ogsaa. 

HAAKON.  Du  er  for  gammel  til  det,  og  det  traen- 
ges  ikke ;  der  kommer  folk  til  mig  allevegne  fra. 

DAGFINN  BONDE  [peker  ut  over  muren  til  hfiire]. 
Der  kommer  hertugens  merke! 

GREGORIUS  JONSS0N.  Hertugen  selv !  Han  rider( 
paa  sin  hvite  stridshest. 

DAGFINN  BONDE.  Vi  maa  hindre  ham  utgang 
gjennem  porten  her. 

HAAKON.  Blaas!  Blaas!  [Lursvenden  blaaser]. 
Bedre  blaaste  du,  hundehvalp,  da  du  blaaste  for 
penger  paa  Bergens  brygge ! 

[Lursvenden    blaaser   igjen,   men   sterkere 
end  fflrste  gang;  der  kommer  mange  folk 

tH.1 

EN  VARBELG  [fra  h0ire,  flygtende  henimot  Hr- 
ken,  forfulgt  av  en  birkebein].  Spar  livet!  Spar 
livet ! 

BIRKEBEINEN.  Ikke  om  du  saa  sat  paa  alteret! 
[Hugger  ham  ned.~\  En  kostbar  kappe  later  det  til 
du  har;  den  kan  jeg  bruke.  \Vil  ta  happen,  men 
utstfiter  et  skrik  og  kaster  sit  sverd  fra  sig.~\  Herre 
konge,  ikke  et  slag  mere  slaar  jeg  for  eder! 


168  KONGSEMNERNE 

DAGFINN  BONDE.    Og  det  sir  du  i  slik  en  stund! 

BIRKEBEINEN.     Ikke  et  slag  mere ! 

DAGFINN  BONDE  [hugger  ham  ned}.  Nei,  nu 
kan  du  ogsaa  spare  dig  det! 

BIRKEBEINEN  [pekende  paa  den  d0de  varbelg~\. 
Jeg  mente  jeg  hadde  gjort  nok  da  jeg  draepte  min 
egen  bror.  [D0r.~\ 

HAAKON.    Hans  bror! 

DAGFINN  BONDE.  HvadI  \Gaar  hen  til  var- 
belgens  lik.~\ 

HAAKON.    Er  det  sandt? 

DAGFINN  BONDE.     Det  er  nok  saa. 

HAAKON  [rystet].  Her  ses  det  bedst  hvad  krig 
det  er  vi  f0rer.  Bror  mot  bror,  far  mot  s0n;  —  ved 
Gud  den  almaegtige,  dette  maa  ha  en  ende ! 

GREGORIUS  JONSS0N.  Der  kommer  hertugen  i 
fuld  kamp  med  Knut  jarls  flok! 

DAGFINN  BONDE.  Staeng  porten  for  nam  her, 
kongsmaend ! 

[Indenfor  muren  kommer  de  kja-mpende 
tilsyne.  Varbelgerne  baner  sig  vei  mot 
venstre,  drivende  birkebeinerne  fot  for  fot 
tilbake.  KONG  SK.ULE  rider  paa  sin  hvite 
stridshest,  med  draget  sverd.  PETER  gaar 
ved  siden  og  holder  hestens  toiler,  i  den 
venstre  haand  et  hjit  oplpftet  krusifiks. 
PAAL  FLIDA  barer  Skules  merke,  der  er 
blaat  med  en  staaende  gylden  Ifve  uten 
>**•] 

KONG  SKULE.     Hug  ned  for  fote!     Spar  ingen! 
Der  er  kommet  et  nyt  kongsemne  i  Norge ! 
BIRKEBEINERNE.    Et  nyt  kongsemne,  sir  han ! 
HAAKON.    Skule  Baardss0n,  la  os  dele  riket! 
KONG  SKULE.    Alt  eller  intet ! 


FJERDE  AKT  169 

HAAKON.     Tasnk  paa  dronningen,  eders  datter! 

KONG  SKULE.  Jeg  har  en  s0n,  jeg  har  en  s0n! 
Jeg  taenker  ikke  paa  andre  end  ham! 

HAAKON.  Jeg  har  ogsaa  en  s0n;  —  falder  jeg, 
saa  faar  han  riket! 

KONG  SKULE.  Draep  kongsbarnet  hvor  I  finder 
det!  Draep  det  paa  kongssaetet ;  draep  det  for  al- 
teret;  draep  det,  draep  det  i  dronningens  arm! 

HAAKON.    Der  faeldte  du  din  dom ! 

KONG  SKULE  [hugger  om  sig~\.  Draep,  draep  for 
fote !  Kong  Skule  har  en  s0n !  Draep  !  Draep ! 

\Kampen  treekker  sig  utenfor  til  venstre.] 

GREGORIUS  JONSS0N.  Vargbelgerne  hugger  sig 
igjennem! 

DAGFINN  BONDE.     Ja,  men  bare  for  at  flygte. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Ja  ved  himlen,  —  den 
anden  port  staar  aapen;  der  flygter  de  alt! 

DAGFINN  BONDE.  Opover  til  Martestokke.  [Ro- 
per ut:~\  Efter  dem,  efter  dem,  Knut  jarl!  Ta  hevn 
for  mandefaldet  ved  Laaka ! 

HAAKON.  I  h0rte  det ;  han  d0mte  mit  barn  f red- 
10s,  —  mit  skyldfri  barn,  Norges  kaarne  konge  efter 
mig! 

KONGSM^NDENE.     Ja,  ja,  vi  h0rte  det! 

HAAKON.     Og  hvad  straf  er  sat  for  slik  br0de  ? 

M^NDENE.     D0den ! 

HAAKON.  Saa  maa  han  ogsaa  d0 !  [Lifter  haan- 
den  til  edJ\  Her  sverger  jeg  det;  Skule  Baardss0n 
skal  d0  hvor  han  traeffes  paa  uhellig  grund ! 

DAGFINN  BONDE.  Det  er  hver  trofast  mands 
pligt  at  faelde  ham. 


170  KONGSEMNERNE 

EN  BIRKEBEIN  [fra  venstre].  Nu  flygter  hertug 
Skule! 

BYNLENDENE.     Birkebeinerne  bar  seiret! 

HAAKON.    Hvad  vei  ? 

BIRKEBEINEN.  Forbi  Martestokke  opover  til 
Eidsvold;  de  fleste  hadde  sine  hester  staaende  oppe 
i  gaterne;  ellers  var  ikke  en  eneste  sluppet  fra  det 
med  livet. 

HAAKON.  Gud  vaere  takket  for  hjaelpen  denne 
gang  ogsaa !  Nu  kan  dronningen  frit  komme  iland 
fra  flaaten. 

GREGORIUS  JONSS0N  [peker  ut  til  htfire'].  Hun 
er  alt  iland,  herre;  der  kommer  bun. 

HAAKON  \_tll  dem  som  staar  narmest  om  ham\. 
Det  tungeste  staar  igjen;  bun  er  en  kjsrlig  datter; 
—  h0r,  —  intet  ord  til  hende  om  al  den  fare  som 
truer  barnet.  Lov  mig  alle  som  en  at  verge  eders 
konges  s0n;  men  la  ikke  hende  vite  noget. 

M^ENDENE  [dampet].     Det  lover  vi! 

MARGRETE  [kommer  med  fruer  og  ffilge  fra 
h$ire~\.  Haakon,  min  husbond!  Himlen  bar  skjer- 
met  dig;  du  bar  seiret  og  er  uskadt. 

HAAKON.     Ja,  jeg  bar  seiret.     Hvor  er  barnet? 

MARGRETE.  Paa  kongsskibet,  i  sikre  maends 
haender. 

HAAKON.    Gaa  flere  derned. 

[Noffen   av   rruzndene   gaar.~\ 

MARGRETE.     Haakon,  hvor  er  —  hertug  Skule? 
HAAKON.     Han  bar  tat  veien  op  til  Oplandene. 
MARGRETE.    Saa  lever  ban  da !  —  Min  husbond, 
faar  jeg  lov  at  takke  Gud  fordi  ban  lever? 


FJERDE  AKT  1 7 1 

HAAKON  [i  smertelig  kamp  med  sig  seh~\.  H0r 
mig,  Margrete;  du  bar  vaeret  mig  en  trofast  hustru, 
bar  fulgt  mig  i  godt  og  ondt,  du  bar  vaeret  saa  usige- 
lig  rik  paa  kjaerlighet;  —  nu  maa  jeg  volde  dig  en 
tung  sorg;  jeg  vilde  det  n0dig;  men  jeg  er  konge, 
derfor  maa  jeg  — 

MARGRETE  [sp<endt~\.    Gjaelder  det  —  hertugen? 

HAAKON.  Ja.  Der  kan  ikke  ramme  mig  nogen 
smerteligere  lod  end  at  skulle  leve  mit  liv  langt  borte 
fra  dig;  men  dersom  du  finder  det  maa  saa  vaere 
efter  det  jeg  nu  sir  dig,  —  tykkes  det  dig  at  du  ikke 
laenger  t0r  sitte  ved  min  side,  ikke  laenger  kan  se 
paa  mig  uten  at  bli  blek,  —  nu,  saa  faar  vi  skilles 
ad  —  leve  hver  for  sig,  —  og  jeg  skal  ikke  laste 
dig  for  det. 

MARGRETE.  Skilles  fra  dig !  Hvor  kan  du  taenke 
en  slik  tanke!  Gi  mig  din  haand  — ! 

HAAKON.  R0r  den  ikke !  —  Den  var  nylig  10ftet 
til  ed  — 

MARGRETE.    Til  ed? 

HAAKON.  En  ed  som  satte  ubrytelig  segl  paa  en 
d0dsdom. 

MARGRETE  [med  et  skrik~\.  Min  far!  O,  min 
far!  [flakier;  et  par  av  kvinderne  Her  til  og  stutter 
hende.'} 

HAAKON.  Ja,  Margrete,  som  konge  bar  jeg  d0mt 
din  far  til  d0den. 

MARGRETE.  Saa  bar  ban  visselig  forbrutt  sig 
vaerre  end  da  ban  tok  kongsnavn. 

HAAKON.  Det  bar  ban;  —  og  finder  du  nu  at  vi 
faar  skilles,  saa  la  det  ske. 


172  KONGSEMNERNE 

MARGRETE  [narmere  og  sterkere~\.  Vi  kan  aldrig 
skilles !  Jeg  er  din  hustru,  intet  andet  i  verden  end 
din  hustru ! 

HAAKON.  Er  du  sterk  nok?  H0rte  og  forstod 
du  alt?  Jeg  d0mte  din  far. 

MARGRETE.  Jeg  h0rte  og  forstod  alt.  Du  d0mte 
min  far. 

HAAKON.  Og  du  kraever  ikke  at  vite  hvad  hans 
br0de  var? 

MARGRETE.    Det  er  jo  nok  naar  du  kjender  den. 

HAAKON.    Men  det  var  til  d0den  jeg  d0mte  ham ! 

MARGRETE    [knaler  tied  for  kongen  og  kysse 
hans  haand'].     Min  husbond  og  h0ie  herre,  du  d0m- 
mer  retfaerdig  !31 

[Teppet  f alder.'] 


FEMTE    AKT. 

[£w  stue  paa  kongsgaarden  i  Nidaros.  Indgangsdjren  er 
til  hfiire;  for  an  paa  samme  side  et  vindu.  Til  venstre  en 
mindre  d$r.  Det  er  i  m$rkningen;  PAAL  FLIDA,  BAARD  BRATTE 
off  flere  av  kong  Skules  fornemste  meend  staar  ved  vinduet  og 
ser  opadJ] 

EN  HIRDMAND.     Hvor  rdd  den  lyser! 

EN  ANDEN.  Den  strsekker  sig  over  halve  himlen, 
som  et  gloende  sverd. 

BAARD  BRATTE.  Du  hellige  kong  Olav,  hvad 
varsler  slikt  raedselstegn  ? 

EN  GAMMEL  VARBELG.  Det  varsler  visselig  en 
stor  hoVdings  d0d. 

PAAL  FLIDA.  Haakons  d0d,  I  gode  varbelger. 
Han  ligger  ute  i  fjorden  med  flaaten;  vi  kan  vente 
ham  til  byen  ikveld;  —  denne  gang  h0rer  det  os 
til  at  seire! 

BAARD  BRATTE.  Lit  ikke  paa  det;  der  er  ikke 
stort  mot  i  haeren  nu. 

DEN  GAMLE  VARBELG.  Det  er  rimelig  nok;  like 
siden  flugten  fra  Oslo  har  jo  kong  Skule  staengt  sig 
inde  og  vil  hverken  se  eller  tale  med  sine  masnd. 

F0RSTE  HIRDMAND.  I  byen  er  der  dem  som  ikke 
vet  enten  de  skal  tro  han  lever  eller  han  er  d0d. 

PAAL  FLIDA.  Kongen  maa  ut,  saa  syk  han  end 
er.  Tal  til  ham,  Baard  Bratte,  —  det  gj  adder  alles 
frelse. 


1 74  KONGSEMNERNE 

BAARD  BRATTE.  Nytter  ikke;  jeg  har  talt  til 
ham  f0r. 

PAAL  FLIDA.  Saa  faar  jeg  selv  pr0ve.  \Gaar 
til  d0ren  paa  venstre  side  og  banker.']  Herre  konge, 
I  maa  ta  styret  i  egne  hsender ;  det  gaar  ikke  Isenger 
paa  slik  vis. 

KONG  SKULE  [mdettfor],  Jeg  er  syk,  Paal  Flida ! 

PAAL  FLIDA.  Kan  I  vente  andet?  I  har  jo  ikke 
spist  paa  to  dage;  I  maa  styrke  og  pleie  jer  — 

KONG  SKULE.    Jeg  er  syk. 

PAAL  FLIDA.  Ved  den  almasgtige,  det  faar  ikke 
hjadpe.  Kong  Haakon  ligger  ute  paa  fjorden  og 
kan  ventes  her  ind  til  Nidaros  hvad  tid  det  skal 
vaere. 

KONG  SKULE.  Slaa  ham  for  mig!  Draep  ham 
og  kongsbarnet. 

PAAL  FLIDA.    I  maa  selv  vaere  med,  herre ! 

KONG  SKULE.  Nei,  nei,  nei,  —  I  er  sikrest  paa 
lykken  og  seiren  naar  jeg  ikke  er  med. 

PETER  \kommer  fra  hfiire;  han  er  vaabenkladt~\. 
Der  er  uro  mellem  bymaendene;  de  stimler  sammen 
i  store  flokker  foran  kongsgaarden. 

BAARD  BRATTE.  Taler  ikke  kongen  til  dem,  saa 
svigter  de  ham  naar  det  mest  gjaelder. 

PETER.  Saa  maa  han  tale  til  dem.  \Ved  dfiren 
til  venstre.']  Far!  Tr0nderne,  dine  troeste  maend, 
f alder  fra  dig  hvis  du  ikke  gir  dem  mot! 

KONG  SKULE.     Hvad  sa  skalden? 

PETER.    Skalden? 

KONG  SKULE.  Skalden  som  d0de  for  min  sak 
i  Oslo.  En  kan  ikke  gi  hvad  en  ikke  selv  eier,  sa 
han. 


FEMTE  AKT  175 

PETER.  Saa  kan  du  heller  ikke  gi  bort  riket;  ti 
det  er  mit  efter  dig! 

KONG  SKULE.    Nu  kommer  jeg! 

PAAL  FLIDA.    Gud  vaere  lovet ! 

KONG  SKULE  \kommer  frem  i  dfiren;  han  er  blek 
og  indfalden,  hans  haar  er  sterkt  graanet\ .  I  skal 
ikke  se  paa  mig!  Jeg  liker  ikke  I  ser  paa  mig  nu 
jeg  er  syk!  [Gaar  hen  til  Peter. ~\  Ta  riket  fra  dig, 
sir  du?  Du  store  himlens  Gud,  hvad  var  jeg  ifaerd 
med  at  gj0re ! 

PETER.  O,  tilgi  mig;  —  jeg  vet  jo  at  det  du  gj0r, 
er  det  retteste. 

KONG  SKULE.  Nei,  nei,  ikke  hittil;  —  men  jeg 
vil  vaere  frisk  og  sterk  nu,  —  jeg  vil  handle. 

H0IE  ROP  [utenfor  til  h0ire],  Kong  Skule!  Kong 
Skule ! 

KONG  SKULE.     Hvad  er  det? 

BAARD  BRATTE  [ved  vinduet~\.  Bymaendene  stim- 
ler  sammen;  hele  kongsgaarden  er  fuld  av  folk;  — 
I  maa  tale  til  dem. 

KONG  SKULE.  Ser  jeg  ut  som  en  konge;  kan  jeg 
tale  nu1 ! 

PETER.     Du  maa,  min  hole  fader! 

KONG  SKULE.  Godt,  la  saa  vaere.  [Gaar  til  vin- 
duet  og  drar  forhanaet  tilside,  men  slipper  det 
hurtig  og  farer  tilbake  av  skr<ek.~\  Der  staar  det 
gloende  sverd  over  mig  igjen! 

PETER.  Det  varsler  at  seirens  sverd  er  drat 
for  dig. 

KONG  SKULE.  Ja,  var  det  kun  saa.  [Gaar  til 
vinduet  og  taler  ut.~\  Tr0ndere,  hvad  vil  I?  —  her 
staar  eders  konge. 


176  KONGSEMNERNE 

EN  BYMAND  [utenfor~\.  Dra  av  byenl  Birke- 
beinerne  vil  myrde  og  braende  om  de  finder  eder  her. 

KONG  SKULE.  Vi  faar  alle  holde  sammen.  Jeg 
har  vaeret  eder  en  mild  konge;  jeg  har  kun  kraevet 
ringe  krigsstyr  — 

EN  MANDSTEMME  [nede  blandt  mangden}.  Hvad 
kalder  du  da  alt  det  blod  som  randt  ved  Laaka  og 
i  Oslo? 

EN  KVINDE.     Gi  mig  min  faestemand  igjen! 

EN  DRENG.    Gi  mig  min  f  ar  og  min  bror ! 

EN  ANDEN  KVINDE.  Gi  mig  mine  tre  sinner, 
kong  Skule! 

EN  MAND.  Han  er  ikke  konge;  ti  han  er  ikke 
hyldet  paa  Hellig  Olavs  skrin! 

MANGE  STEMMER.  Nei,  nei,  —  han  er  ikke  hyl- 
det paa  Olavsskrinet !  Han  er  ikke  konge! 

KONG  SKULE  [viker  bak  forhanget].  Ikke  hyl- 
det — !  Ikke  konge ! 

PAAL  FLIDA.  Usalig  var  det  at  ikke  helgenskri- 
net  blev  baaret  ut  dengang  I  blev  kaaret. 

BAARD  BRATTE.  Svigter  bymaendene,  kan  vi  ikke 
holde  os  i  Nidaros  om  birkebeinerne  kommer. 

KONG  SKULE.  Og  de  vil  svigte  saa  laenge  jeg 
ikke  er  hyldet  paa  helgenskrinet. 

PETER.    Saa  la  skrinet  baeres  ut  og  la  dig  hylde  nu ! 

PAAL  FLIDA  [hoderystende'].  Hvor  skulde  det 
vaere  gj0rlig? 

PETER.  Er  noget  ugj0rlig  naar  det  gjaelder  ham? 
La  blaase  til  tings  og  basr  skrinet  ut! 

FLERE  AV  NLENDENE  [viker  tilbake].    Kirkeran  !2 


FEMTE  AKT  177 

PETER.  Ikke  kirkeran;  —  kom,  kom!  Kors- 
br0drene  er  velsindede  mot  kong  Skule ;  de  vil  gi  sit 
minde  — 

PAAL  FLIDA.  Det  gj0r  de  ikke ;  de  t0r  ikke  gj0re 
det  for  erkebispen. 

PETER.  Er  I  kongsmsend  og  vil  ikke  hjaelpe  til 
naar  det  gjaelder  saa  stor  sak!  Godt,  der  er  andre 
dernede  som  vil  vaere  villigere.  Min  fader  og  konge, 
korsbr0drene  skal  gi  efter;  jeg  vil  be,  jeg  vil  trygle; 
la  blaase  til  tings;  du  skal  baere  dit  kongsnavn  med 
rette.  [Her  ut  til  hfiire.'] 

KONG  SKULE  [gladestraalende'].  Saa  I  ham! 
Saa  i  min  herlige  s0n !  Hvor  hans  0ine  lyste !  Ja, 
vi  vil  alle  stride  og  seire.  Hvor  sterke  er  birke- 
beinerne? 

PAAL  FLIDA.  Ikke  sterkere  end  at  vi  magter  dem 
hvis  blot  bymasndene  holder  med  os. 

KONG  SKULE.  De  skal  holde  med  os!  Vi  maa 
alle  vaere  enige  nu,  og  ende  denne  raedselsstrid.  Ser 
I  da  ikke  det  er  himlens  bud  at  vi  skal  ende  den? 
Himlen  er  vred  paa  alt  Norge  for  de  gjerninger 
som  saa  laenge  har  vaeret  0vet.  Der  staar  gloende 
sverd  h0it  deroppe  og  lyser  hver  nat;  kvinder  f alder 
om  og  f0der  i  kirkerne;  der  lister  sig  sjaelesot  over 
prester  og  klosterbr0dre,  saa  de  10per  gjennem  ga- 
terne  og  roper  at  den  yderste  dag3  er  kommet.  Ja, 
ved  den  almaegtige,  dette  skal  endes  med  et  eneste 
slag! 

PAAL  FLIDA.    Hvad  byder  I  at  der  skal  gj0res? 

KONG  SKULE.    Alle  broer  skal  brytes  av. 

PAAL  FLIDA.     Gaa,  og  la  alle  broer  brytes  av. 

[£«   av   hirdmcsndene  gaar   ut   til  hfiire.] 


178  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.     Alle  maend  skal  samles  nede  paa 
0ren;  ikke  en  birkebein  skal  saette  sin  fot  i  Nidaros. 
PAAL  FLIDA.    Vel  talt,  konge. 

KONG  SKULE.  Naar  helgenskrinet  er  baaret  ut, 
skal  der  blaases  til  tings.  Haeren  og  bymaendene 
skal  kaldes  sammen. 

PAAL  FLIDA  [til  en  av  mandene].  Gaa  ut  og  la 
lursvenden  blaase  i  gaterne.  [Manden  gaarJ\ 

KONG  SKULE  [taler  ned  til  mangden  fra  vinduet]. 
Hold  fast  ved  mig,  I  s0rgende  og  klagende  dernede. 
Der  skal  komme  fred  og  lys  over  landet  igjen  like- 
som  i  Haakons  f0rste  fagre  dage,  da  kornet  gav 
gr0de  to  ganger  hver  sommer.  Hold  fast  ved  mig; 
lit  paa  mig  og  tro  paa  mig;  det  traenger  jeg  saa 
usigelig.  Jeg  skal  vaake  og  stride  for  jer;  jeg  skal 
b!0de  og  falde  for  jer  om  det  kraeves;  men  svigt  mig 
ikke  og  tvil  ikke  — !  [Hfiit  rop  som  av  skrak 
h0res  blandt  mangdenJ\  Hvad  er  det? 

EN  VILD  STEMME.     Gj0r  bot,  gj0r  bot! 

BAARD  BRATTE  [ser  «/].  Det  er  en  prest  som 
djaevelen  bar  besat! 

PAAL  FLIDA.  Han  river  sin  kutte  i  flaenger  og 
pisker  sig  med  sv0pe. 

STEMMEN.  Gj0r  bot,  gj0r  bot;  den  yderste  dag 
er  kommet ! 

MANGE  R0STER.  Flygt,  flygt !  Ve  over  Nidaros ! 
Saa  syndig  en  gjerning ! 

KONG  SKULE.     Hvad  er  haendt? 

BAARD  BRATTE.  Alle  flygter,  alle  viker  som  om 
et  vildt  dyr  var  kommet  imellem  dem. 


FEMTE  AKT  179 

KONG  SKULE.  Ja,  alle  flygter  —  [Med  et  utrop 
av  glade'].  Ha!  likegodt;  —  vi  er  frelste;  se,  se, 
—  kong  Olavs  skrin  staar  midt  i  kongsgaarden ! 

PAAL  FLIDA.    Kong  Olavs  skrin! 

BAARD  BRATTE.    Ja,  ved  himlen,  —  der  staar  det  1 

KONG  SKULE.  Korsbr0drene  er  mig  tro ;  saa  god 
en  gjerning  bar  de  aldrig  0vet  f0rl 

PAAL  FLIDA.    H0r ;  der  blaases  til  tings. 

KONG  SKULE.    Nu  skal  jeg  da  lovlig  hyldes. 

PETER  [kommer  fra  h<t>ire~\.  Ta  kongskaapen 
om  dig;  nu  staar  helgenskrinet  ute. 

KONG  SKULE.  Saa  bar  du  frelst  riket  for  mig 
og  dig;  og  tifold  vil  vi  takke  de  fromme  korsbr0dre 
at  de  gav  efter. 

PETER.  Korsbr0drene,  min  far;  —  dem  bar  du 
intet  at  takke  for. 

KONG  SKULE.    Det  var  ikke  dem  som  hjalp  dig? 

PETER.  De  lyste  kirkens  ban4  over  hver  den  som 
vaaget  at  r0re  helligdommen. 

KONG  SKULE.  Erkebispen  altsaa !  Endelig  bar 
ban  da  git  efter. 

PETER.  Erkebispen  lyste  vaerre  banstraale  end 
korsbr0drene. 

KONG  SKULE.  O,  saa  ser  jeg  at  jeg  endda  bar 
trofaste  maend.  I  stod  her  rasdde  og  vek  tilbake, 
I  som  skulde  vaere  mig  naermest,  —  og  dernede  i  flok- 
ken  bar  jeg  dem  som  turde  ta  saa  stor  en  br0de 
paa  sig  for  min  skyld. 

PETER.  Ikke  en  trofast  mand  bar  du,  som  turde 
ta  br0den  paa  sig. 


180  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.     Almaegtige  Gud,  er  der  da  skedd 
et  jertegn;  —  hvem  tok  helligdommen  ut? 
PETER.    Jeg,  min  far ! 
KONG  SKULE  [med  et  skrik],     Du! 
M^ENDENE  [viker  sky  tilbake~\.     Kirkeraner! 

[PAAL  FLIDA,   BAARD  BRATTE  og  et  par 
andre  gaar  a/.] 

PETER.  Gjerningen  maatte  gj0res.  Ingen  mands 
troskap  er  at  lite  paa  f0r  du  er  lovlig  hyldet.  Jeg 
bad,  jeg  tryglet  korsbr0drene,  intet  hjalp.  Da  br0t 
jeg  kirked0ren  op;  ingen  vaaget  at  f01ge  mig.  Jeg 
sprang  op  paa  h0ialteret,  grep  fat  i  hanken  og 
stemte  knaerne  imot;  det  var  som  om  en  gaatefuld 
magt  gav  mig  mere  end  menneskelige  kraefter.  Skri- 
net  10snet,  jeg  trak  det  efter  mig  nedover  kirkegulvet 
mens  banstraalen  suste  som  et  uveir  h0it  oppe  under 
hvaelvingerne ;  jeg  trak  det  ut  av  kirken,  alle  -flygtet 
og  vek  for  mig;  da  jeg  var  kommet  midt  frem  i 
kongsgaarden,  brast  hanken;  her  er  den!  [Holder, 
den  i  veiret.] 

KONG  SKULE  [stille,  skrakslagen'}.     Kirkeraner! 

PETER.  For  din  skyld;  for  din  store  kongstankes 
skyld!  Men  du  vil  slette  br0den  ut;  alt  hvad  der 
er  ondt,  vil  du  slette  ut.  Der  vil  komme  lys  og  fred 
med  dig;  der  vil  gaa  op  en  straalende  dag  over 
landet;  —  hvad  gj0r  det  saa  om  der  gik  en  uveirsnat 
foran? 

KONG  SKULE.  Der  stod  som  en  helgensol  om  dit 
hode  da  din  mor  kom  med  dig;  —  og  nu  tykkes  det 
mig  at  jeg  ser  banstraalen  lyne. 

PETER.  Far,  far,  taenk  ikke  paa  mig;  vaer  ikke 
raed  for  mit  ve  og  vel.  Det  er  jo  din  vilje  jeg  har 
fuldkommet,  —  hvor  kan  det  regnes  mig  til  last?5 


FEMTE  AKT  181 

KONG  SKULE.  Jeg  vilde  eie  din  tro  paa  mig,  og 
din  tro  er  blit  en  synd. 

PETER  [vildt~\.  For  din  skyld,  for  din  skyld! 
Derfor  t0r  ikke  Gud  andet  end  tvaette  den  av! 

KONG  SKULE.  Ren  og  skyldfri,  lovte  jeg  Inge- 
bj0rg>  —  og  ban  haaner  himlen! 

PAAL  FLIDA  [hammer"].  Alt  er  i  opr0r!  Raed- 
selsgjerningen  har  slaat  dine  masnd  med  skraek;  de 
flygter  ind  i  kirkerne. 

KONG  SKULE.    De  ska!  ut,  de  maa  ut! 

BAARD  BRATTE  [kommer"].  Bymaendene  har  reist 
sig  mot  eder;  de  draeper  varbelgerne  rundt  om  paa 
gaterne  og  i  husene,  hvor  de  kan  finde  dem! 

EN  HIRDMAND  [kommer~\.  Nu  seller  birkebei- 
nerne  op  i  elven ! 

KONG  SKULE.  Blaas  mine  maend  sammen.  Ingen 
maa  svigte  mig  her ! 

PAAL  FLIDA.  Ugj0rlig;  skrsekken  har  lamslaat 
dem. 

KONG  SKULE  [fortvilet'].  Men  jeg  kan  ikke  falde 
nu !  Min  s0n  maa  ikke  d0  med  en  d0dsskyld  paa 
sin  sjael! 

PETER.  Taenk  ikke  paa  mig;  du  er  den  eneste 
det  gjaelder.  La  os  s0ke  opover  til  Indherred;  der 
er  alle  maend  tro ! 

KONG  SKULE.  Ja,  paa  flugt!  F01g  mig  hvem 
der  vil  berge  livet. 

BAARD  BRATTE.    Hvad  vei? 

KONG  SKULE.    Over  broen! 

PAAL  FLIDA.    Alle  broer  er  brutt  av,  herre. 


182  KONGSEMNERNE 

KONG  SKULE.  Brutt  av  — !  Alle  broer  brutt 
av,  sir  du? 

PAAL  FLIDA.  I  skulde  brutt  dem  av  i  Oslo,  saa 
kunde  I  latt  dem  staa  i  Nidaros. 

KONG  SKULE.  Over  elven  likevel;  —  her  er  liv 
og  salighet  at  frelse  !  Paa  flugt !  Paa  flugt !  [Han 
og  PETER  Her  ut  til  venstre.] 

BAARD  BRATTE.  Ja,  bedre  det  end  at  falde  for 
bymaend  og  birkebeiner. 

PAAL  FLIDA.  I  Guds  navn,  paa  flugt  da.  [Alle 
fplger  efter  Skule. ~\ 

[Stuen  staar  en  kort  stand  torn;  der  hfres 
fjern  off  forvirret  larm  fra  gaterne;  der- 
paa  stormer  en  flok  veebnede  bymtend  ind 
gjennem  dfren  til  hfireJ\ 

EN  BYMAND.    Herind !    Her  maa  han  vaere. 

EN  ANDEN.     Draep  ham! 

FLERE.     Draep  kirkeraneren  ogsaal 

EN  ENKELT.     Far  varlig  frem;  de  biter  fra  sig. 

F0RSTE  BYMAND.  Det  har  ingen  n0d;  birke- 
beinerne  er  alt  oppe  i  gaten. 

EN  BYMAND  [hammer"].  For  sent;  kong  Skule 
er  flygtet. 

FLERE.     Hvorhen?   Hvorhen? 

DEN  KOMMENDE.  Ind  i  en  av  kirkerne,  taenker 
jeg;  de  er  fulde  av  vargbelger. 

F0RSTE  BYMAND.  Saa  la  os  s0ke  ham;  stor  tak 
og  10n  gir  kong  Haakon  den  mand  som  draeper 
Skule. 

EN  ANDEN.     Der  kommer  birkebeinerne. 

EN  TREDJE.     Kong  Haakon  selv. 


FEMTE  AKT  183 

MANGE  i  FLOKKEN  [roper].  Hil  kong  Haakon 
Haakonss0n! 

HAAKON  [kommer  ind  fra  hfiire,  fulgt  av  GRE- 
GORIUS  JONSS0N,  DAGFINN  BONDE  og  en  mangde 
andre~\.  Ja,  nu  er  I  ydmyge,  I  tr0ndere!  I  bar 
laenge  nok  staat  mig  imot. 

F0RSTE  BYMAND  [paa  kn<e~\.  Naade,  herre; 
Skule  Baardss0n  var  saa  haardt  over  os ! 

EN  ANDEN  [0^ saa  knalende'].  Han  tvang  os; 
ellers  hadde  vi  aldrig  fulgt  ham. 

DEN  F0RSTE.  Han  tok  vort  gods  og  n0dte  os 
til  at  slaa  for  sin  uretfaerdige  sak. 

DEN  ANDEN.  Ak,  h0ie  herre,  han  har  vaeret  en 
sv0pe  for  sine  venner  som  for  sine  uvenner. 

MANGE  STEMMER.  Ja,  ja,  —  Skule  Baardss0n 
har  vaeret  en  sv0pe  for  hele  landet. 

DAGFINN  BONDE.  Det  turde  vaere  et  sandt  ord, 
det. 

HAAKON.  Godt;  med  jer  bymaend  skal  jeg  siden 
tale;  det  er  min  agt  at  straff e  strengt  hvad  der  er 
forbrutt;  men  f0rst  er  her  andet  at  taenke  paa.  Vet 
nogen  hvor  Skule  Baardss0n  er? 

FLERE.     Inde  i  en  av  kirkerne,  herre  I 

HAAKON.     Vet  I  det  saa  visst? 

BYM^NDENE.     Ja,  der  er  alle  vargbelgerne. 

HAAKON  \_sagte  til  Dagfinn  Bonde].  Han  maa 
findes;  sast  vakt  for  alle  kirker  i  byen. 

DAGFINN  BONDE.  Og  naar  han  findes,  skal  han 
faeldes  uten  ophold. 

HAAKON  [dampet].  Faeldes?  Dagfinn,  hvor 
tungt  det  tykkes  mig. 


184  KONGSEMNERNE 

DAGFINN  BONDE.   Herre,  I  svor  det  dyrt6  i  Oslo. 

HAAKON.  Og  hver  mand  i  landet  vil  kraeve 
bans  d0d.  [Fender  sig  til  Gregorius  Jonss^n  nh0r- 
lig  for  de  andre~\.  Gaa;  du  var  engang  bans  ven; 
S0k  ham  og  faa  ham  til  at  flygte  av  landet. 

GREGORIUS  JONSS^N  [glad].     Det  vil  I,  herre? 

HAAKON.  For  min  fromme,  elskelige  hustrus 
skyld. 

GREGORIUS  JONSS0N.  Men  hvis  han  ikke  flygter; 
hvis  han  ikke  vil  eller  ikke  kan? 

HAAKON.  I  Guds  navn,  da  kan  jeg  heller  ikke 
spare  ham;  da  maa  mit  kongsord  staa  ved  magt. 
Gaa! 

GREGORIUS  JONSS0N.  Jeg  skal  gaa  og  gj0re  mit 
bedste.  Himlen  gi  det  maa  lykkes.  [Gaar  til 
h$ire.~] 

HAAKON.  Du,  Dagfinn  Bonde,  gaar  med  sikre 
maend  ned  paa  kongsskibet;  I  skal  £01ge  dronningen 
og  barnet  op  til  Elgesaeter7  kloster. 

DAGFINN  BONDE.  Herre.  mener  I  hun  er  tryg 
der? 

HAAKON.  Hun  er  ingensteds  tryggere.  Varg- 
belgerne  bar  lukket  sig  inde  i  kirkerne,  og  hun  bar 
bedet  saa  meget;  hendes  mor  er  paa  Elgesseter. 

DAGFINN  BONDE.     Ja  ja,  det  vet  jeg. 

HAAKON.  Hils  dronningen  kjaerligst  fra  mig; 
og  hils  fru  Ragnhild  ogsaa.  Du  kan  si  dem  at  saa- 
snart  vargbelgerne  bar  faldt  tilfote  og  bar  faat  grid, 
skal  der  ringes  med  alle  klokker  i  Nidaros  til  tegn 
paa  at  der  er  kommet  fred  over  landet  igjen.  —  I 
bymaend  skal  staa  mig  tilrette8  imorgen  og  ta  straf, 
hver  efter  sine  gjerninger.  [Gaar  med  sine 


FEMTE  AKT  185 

F0RSTE  BYMAND.     Ve  os  for  imorgen ! 

ANDEN  BYMAND.     Vi  faar  et  stort  regnskap. 

F0RSTE.  Vi  som  har  vaeret  Haakon  imot  saa 
laenge,  —  som  var  med  at  rope  for  Skule  da  han 
tok  kongsnavn. 

ANDEN.  Som  gav  Skule  baade  skib  og  krigsstyr, 
—  som  kj0pte  alt  det  gods  han  rante  fra  Haakons 
sysselmaend. 

F0RSTE.     Ja,  ve  os  for. imorgen! 

EN  BYMAND  [kommer  ilsomt  ind  fra  venstre~\. 
Hvor  er  Haakon?  Hvor  er  kongen? 

F0RSTE  BYMAND.     Hvad  vil  du  ham? 

DEN  KOMMENDE.  Bringe  ham  et  stort  og  vigtig 
budskap. 

FLERE.     Hvilket? 

DEN  KOMMENDE.  Det  sir  jeg  ikke  andre  end 
kongen  selv. 

FLERE.     Jo,  si,  si! 

DEN  KOMMENDE.  Skule  Baardsso'n  flygter  op- 
over  mot  Elgesaeter. 

F0RSTE  BYMAND.  Umulig !  Han  er  i  en  av 
kirkerne. 

DEN  KOMMENDE.  Nei,  nei;  han  og  s0nnen  sattq 
over  elven  i  en  faering. 

F0RSTE  BYMAND.  Ha,  saa  kan  vi  frelse  os  fra 
Haakons  vrede. 

ANDEN  BYMAND.  Ja,  la  os  straks  melde  ham 
hvor  Skule  er. 

F0RSTE.  Nei,  bedre  end  som  saa;  vi  sir  intet, 
men  gaar  selv  op  til  Elgesaeter  og  fselder  Skule. 

ANDEN.     Ja,  ja,  —  la  os  det! 


186  KONGSEMNERNE 

TREDJE.  Men  fulgte  ikke  mange  vargbelger 
med  over  elven? 

DEN  KOMMENDE.  Nei,  der  var  bare  faa  maend 
paa  baaten. 

F0RSTE  BYMAND.  Vi  vaebner  os  det  bedste  vi  kan. 
O,  nu  er  bymaendene  berget!  Si  ikke  til  nogen 
hvad  vi  har  fore;9  vi  er  mandsterke  nok,  —  og  saa 
opover  til  Elgesaster. 

ALLE  [dampet].     Ja,  opover  til  Elgesaeter! 

[De  gaar  skyndsomt,  men  forsigtig  ut  til 
venstre.~\ 


GRANSKOG  I  BAKKERNE  OVENFOR  NIDAROS. 

[Det  er  maaneskin;  men  natten  er  taaket,  saa  at  bakgrunden 
tun  skimtes  utydelig  og  undertiden  neesten  ikke.  Treestubber 
og  store  stener  ligger  rundt  omkring.  KONG  SKULE,  PETER, 
PAAL  FLIDA,  BAARD  BRATTE  og  flere  varbelger  kommer  gjen- 
nem  skogen  fra  venstre.] 

PETER.     Kom  her  og  hvil  dig,  min  far! 

KONG  SKULE.  Ja,  la  mig  hvile,  hvile.  [Synker 
ned  ved  en  sten.~\ 

PETER.     Hvorledes  er  det  med  dig? 

KONG  SKULE.  Jeg  er  sulten!  Syk,  syk!  Jeg 
ser  d0de  maends  skygger! 

PETER  [springer  op'].  Skaf  hjaelp,  —  br0d  til 
kongen. 

BAARD  BRATTE.  Her  er  hvermand  konge;  ti 
her  gjaslder  det  livet.  Staa  op,  Skule  Baardss0n, 
er  du  konge,  saa  lig  ikke  der  og  styr  landet 

PETER.     Haaner  du  min  far,  saa  draeper  jeg  dig! 

BAARD  BRATTE.  Jeg  blir  draept  allikevel;  mig 
gir  kong  Haakon  aldrig  grid;  ti  jeg  var  hans  syssel- 


FEMTE  AKT  187 

mand  og  svek  ham  for  Skules  skyld.  Find  paa 
noget  som  kan  berge  os !  Der  er  ikke  saa  fortvilet 
en  gjerning  at  jeg  jo  vaager  den  nu.10 

EN  VARBELG.  Kunde  vi  bare  slippe  over  til  klo- 
steret  paa  Holm. 

PAAL  FLIDA.     Bedre  til  Elgesaster. 

BAARD  BRATTE  [utbryter  pludselig].  Bedst  at 
gaa  ned  paa  Haakons  skib  og  rane  kongsbarnet. 

PAAL  FLIDA.     Raser  du? 

BAARD  BRATTE.  Nei,  nei,  det  er  vor  eneste  red- 
ning,  og  let  at  saette  i  verk.  Birkebeinerne  leter 
hvert  bus  igjennem  og  holder  vakt  for  kirkerne; 
de  tror  ikke  at  nogen  av  os  har  kunnet  flygte  siden 
alle  broer  var  brutt  av.  Der  kan  umulig  vaere  stort 
mandskap  ombord  paa  skibene ;  har  vi  kongsemnet 
i  vor  magt,  saa  skal  Haakon  gi  os  fred,  eller  ogsaa 
skal  bans  aetling  d0  med  os.  Hvem  vil  vaere  med 
at  berge  livet? 

PAAL  FLIDA.  Ikke  jeg,  naar  det  skal  berges 
paa  slik  vis. 

FLERE.     Ikke  jeg!     Ikke  jeg! 

PETER.  Ha,  men  om  det  var  til  frelse  for  min 
far  — ! 

BAARD  BRATTE.  Vil  du  vzere  med,  saa  kom.  Nu 
gaar  jeg  ned  paa  Hladehammeren;11  der  ligger  den 
flok  vi  m0tte  her  under  bakken;  det  er  de  vildeste 
vaagehalser  av  alle  vargbelgerne;  de  hadde  sv0m- 
met  over  elven,  for  de  visste  de  ikke  vilde  faat  grid 
?  kirkerne.  De  drenge  t0r  nok  gjeste  kongsskibet, 
de!  Hvem  av  jer  vil  saa  med? 

NOGEN.     Jeg,  jeg! 


188  KONGSEMNERNE 

PETER.  Kan  haende  jeg  ogsaa;  men  f0rst  maa 
jeg  vite  min  far  under  sikkert  tak. 

BAARD  BRATTE.  F0r  det  gryr  av  dag,  farer  vi 
op  i  elven.  Kom,  her  gaar  en  benvei  nedover  til 
Hlade. 

[Han  off  nogen  andre  gaar  ut  til  hjireJ] 

PETER  [til  Paal  Flida].  Tal  ikke  til  min  far  om 
noget  av  dette;  han  er  sjaelesyk  inat,  vi  faar  handle 
for  ham.  Der  er  frelse  i  Baard  Brattes  verk;  in- 
den  daggry  skal  kongsbarnet  vaere  i  vore  haender. 

PAAL  FLIDA.  For  at  draepes,  kan  jeg  taenke.  Ser 
I  da  ikke  at  det  er  synd  — 

PETER.  Det  kan  ikke  vaere  nogen  synd;  ti  min 
far  d0mte  det  i  Oslo.  Det  maa  jo  av  veien  allike- 
vel;  det  hindrer  min  far;  —  min  far  har  en  stor 
kongstanke  at  saette  igjennem;  det  faar  vaere  det 
samme  hvem  eller  hvor  mange  der  falder  for  den. 

PAAL  FLIDA.  Usalig  for  jer  var  den  dag  I  fik 
vite  I  var  kong  Skules  s0n.  [Lyttende.~\  Hys;  — 
kast  jer  flatt  ned  paa  jorden;  der  kommer  folk. 

[Alle  kaster  sig  ned  bak  stener  og  stub- 
ber;  et  tog  dels  av  ridende,  dels  av 
gaaende,  skimtes  utydelig  gjennem  taaken 
inde  mellem  trerrne;  de  kommer  fra  ven- 
stre  side  og  gaar  ut  til  h+irel\ 

PETER.     Det  er  dronningen. 

PAAL  FLIDA.  Ja,  ja;  hun  taler  med  Dagfinn 
Bonde.  Hys ! 

PETER.  De  skal  til  Elgesaeter.  Kongsbarnet  er 
med! 

PAAL  FLIDA.     Og  dronningens  fruer. 

PETER.  Men  kun  fire  maend !  Op,  op,  kong 
Skule.  —  Nu  er  dit  rike  frelst! 


FEMTE  AKT  189 

KONG  SKULE.  Mit  rike?  Det  er  m0rkt,  det 
—  som  engelens  der  reiste  sig  mot  Gud. 

[En     flok     korsbrjdre     kommer     ind    fra 
hfire.] 

EN  KORSBRODER.  Hvem  taler  her?  Er  det 
kong  Skules  maend? 

PAAL  FLIDA.     Kong  Skule  selv. 

KORSBRODEREN  [til  Skule].  Gud  vaere  lovet  at 
vi  traf  eder,  kjaere  herre!  Vi  fik  spurt  av  nogen 
bymsend  at  I  hadde  tat  veien  opover,  og  vi  er  like- 
saa  utrygge  i  Nidaros  som  I  selv  — 

PETER.  I  hadde  fortjent  d0den,  I  som  ikke  gav 
Olavsskrinet  ut. 

KORSBRODEREN.  Erkebispen  forb0d  det;  men 
vi  vil  gjerne  tjene  kong  Skule  allikevel;  vi  har  jo 
altid  holdt  os  til  ham.  Her  har  vi  tat  korskaaper 
med  til  eder  og  maendene !  Ta  dem  paa,  saa  slipper 
I  let  ind  i  ett  av  klostrene,  og  kan  pr0ve  paa  at  faa 
grid  av  Haakon. 

KONG  SKULE.  Ja,  gi  mig  en  korskaape  paa;  jeg 
og  min  s0n  maa  staa  paa  vigslet  grund.  Jeg  vil  til 
Elgesaeter. 

PETER  [sagte  til  Paal  Flida}.  S0rg  for  at  min 
far  kommer  trygt  frem  — 

PAAL  FLIDA.  Mindes  I  ikke  at  der  er  birkebei- 
ner  paa  Elgesaeter? 

PETER.  Kun  fire  masnd;  dem  magter  I  let;  og 
indenfor  klostermuren  drister  de  sig  ikke  til  at  r0re 
jer.  Jeg  s0ker  Baard  Bratte. 

PAAL  FLIDA.     Tsenk  jer  om! 


1 90  KONGSEMNERNE 

PETER.  Det  er  ikke  paa  kongsskibet,  men  paa 
Elgesaeter,  at  de  fred!0se  skal  frelse  riket  for  min 
far!  [Gaar  hurtig  ut  til  h$ire.~\ 

EN  VARBELG  [hviskende  til  en  anden~\.  Gaar 
du  til  Elgesaeter  med  Skule? 

DEN  ANDEN.     Hys;  nei;  birkebeinerne  er  der  jo. 

DEN  F0RSTE.  Jeg  gaar  ikke  heller;  men  si  ikke 
noget  til  de  andre. 

KORSBRODEREN.  Og  nu  avsted,  to  og  to,  —  en 
krigsmand  og  en  korsbroder  — 

EN  ANDEN  KORSBRODER  [sittende  paa  en  trastub 
bak  de  $i'rige~\.  Jeg  tar  kong  Skule. 

KONG  SKULE.    Vet  du  veien? 

KORSBRODEREN.     Den  brede  vei. 

F0RSTE  KORSBRODER.  Skynd  jer;  la  os  spredes 
paa  forskjellige  stier  og  sarnies  utenfor  Idoster- 
porten. 

\_De  gaar  ut  mellem  tresrne  til  hjire; 
taaken  letter,  og  kometen  viser  sig  rpd 
ay  skinnende  i  den  disige  /«//•] 

KONG  SKULE.  Peter,  min  s0n  — !  [Farer  til- 
bake.']  Ha,  der  er  det  gloende  sverd  paa  himlen! 

KORSBRODEREN  [sittende  bak  ham  paa  trastub- 
ben~\.  Og  her  er  jeg! 

KONG  SKULE.    Hvem  er  du? 

KORSBRODEREN.     En  gammel  kjending. 

KONG  SKULE.     Blekere  mand  har  jeg  aldrig  set. 

KORSBRODEREN.     Men  du  kjender  mig  ikke. 

KONG  SKULE.  Det  er  dig  som  vil  f01ge  mig  til 
Elgesaeter? 

KORSBRODEREN.  Det  er  mig  som  vil  f01ge  dig 
til  kongssaetet. 


FEMTE  AKT  191 

KONG  SKULE.     Kan  du  det? 

KORSBRODEREN.     Jeg  kan  hvis  du  selv  vil. 

KONG  SKULE.     Og  ved  hvilket  middel? 

KORSBRODEREN.  Ved  det  middel  som  jeg  f0r 
har  brukt;  —  jeg  vil  f0re.dig  op  paa  et  h0it  bjerg 
og  vise  dig  al  jordens  herlighet. 

KONG  SKULE.  Al  jordens  herlighet  har  jeg  f0r 
set  i  fristende  dr0mmer. 

KORSBRODEREN.  Det  var  mig  som  gav  dig  de 
drummer. 

KONG  SKULE.     Hvem  er  du? 

KORSBRODEREN.  Sendebud  fra  det  asldste  kongs- 
emne  i  verden. 

KONG  SKULE.  Fra  det  aeldste  kongsemne  i  ver- 
den? 

KORSBRODEREN.  Fra  den  f0rste  jarl  der  reiste 
sig  mot  det  st0rste  rike,  og  som  grundet  et  rike  selv 
der  skal  vare  ut  over  dommedag! 

KONG  SKULP  [skrikende].     Bisp  Nikolas! 
KORSBRODEREN  [reiser  sig~\. 

Kjender  du  mig  nu?    Vi  var  kjendinger  f0r;  — 

for  din  sky  Id  er  jeg  kommet  tilbage. 

Paa   selvsamme   skute,   for  selvsamme   b0r 

har  vi  seilet  i   aar  og  i  dage. 

Jeg  var  rasd  da  vi  skiltes;  der  var  uveir  og  nat; 

en  h0k  i  min  sjael  sine  k!0r  hadde  sat; 

jeg  tryglet  om  messer  og  klokkeklang, 

jeg  kj0pte  mig  b0nner  og  munkesang,  — 

jeg  betalte  for  syv,  og  de  laeste  fjorten; 

men  endda  slap  jeg  ikke  indenfor  porten. 

KONG  SKULE.  Og  nu  kommer  du  dernedefra  — ? 


192  KONGSEMNERNE 

KORSBRODEREN. 

Ja,  jeg  kommer   fra   riket  dernede; 
fra  riket  som   altid  saa  stygt  blir  malt. 
Aa,  du  kan  tro  der  er  ikke  saa  gait; 
det  bar  ingen  n0d  med  den  svare  hede.12 

KONG  SKULE.  Og  saa  h0rer  jeg  du  har  laert 
skaldskap,  gamle  baglerh0vding? 

KORSBRODEREN. 

Skaldskap?    Ja,   og  en  maengde   latin! 

F0r  var  jeg  ingen  stiv  latiner,  som  du  mindes; 

nu  tviler  jeg  paa  at  en  stivere  findes. 

For  at  rzekke  dernede  et  passelig  trin,13 

ja,  naesten  bare  for  at  slippe  derind, 

er  det  hartad  n0dvendig  at  laere  latin. 

Og  en  maa  jo  gaa  fremad  naar  til  gjestebudsbord 

en  sitter  hver  dag  med  slik  laerdom  stor,  — 

halvhundred  som  her  lot  sig  paver  kalde, 

fern  hundred  kardinaler,  og  syv  tusen  skalde. 

KONG  SKULE.  Hils  din  herre,  og  tak  ham  for 
godt  venskap.  Du  kan  si  han  er  den  eneste  konge 
som  skikker  hjaelp  til  Skule  den  f0rste  av  Norge ! 

KORSBRODEREN. 

H0r  nu,  kong  Skule,  hvi  hit  jeg  er  sendt. 
Han   har   mange    tjenere,    han    dernede, 
og  hver  har  sit  str0k  i  verden  at  frede; 
jeg  fik  Norge;  ti  her  er  jeg  kjendt. 
Haakon   Haakonss0n   er   ingen   mand   for  os, 
vi  liker  ham  ikke,  han  byder  os  trods; 
se,  han  maa  falde,  og  du  skal  styre 
som  eneste  eier  av  kronen  den  dyre. 

KONG  SKULE.  Ja,  gi  mig  kronen!  Har  jeg  den, 
saa  skal  jeg  nok  styre  slik  at  jeg  kan  kj0pe  mig  10s 
igjen. 

KORSBRODEREN. 

Ja,  det  kan  vi  altid14  snakkes  om  siden. 

Inat  det  gjaelder   at  nytte  tiden. 

Paa  Elgesaeter  sover  kong  Haakons  barn;  — 


FEMTE  AKT  193 

fanger  du  det  i  d0dsens  garn, 

da  hvirvles  hver  motstand  som  fnug  for  veiret, 

da  er  du  konge,  da  bar  du  seiret! 

KONG  SKULE.     Tror  du  saa  visst  at  jeg  da  har 
.seiret? 

KORSBRODEREN. 

Hver  mand  i  Norge  sukker  om  fred; 
kongen   maa   eie   et   kongsemne   med, 
en  aetling  som  arver  sin  faders  rige; 
ti  folket  er  trast  av  de  hundredaarskrige. 
Reis  dig,  kong  Skule,  inat  det  gjaslder; 
nu   eller   aldrig  du  fienden  faelder! 
Se  hvor  det  lysner  der  langt  mot  nord, 
ser   du  hvor  skodden  letter  derute,  — 
der  slutter  sig  Iydl0st  skute  til  skute,  — 
og  h0r  saa  hvor  hult  det  dinner  i  jord! 
Alt   skal   du   faa   mot   et  bindende   ord, 
tusende   stridsmaend   i  stormgang  paa  jorden, 
tusende  skinnende  seil  paa  f jorden! 

KONG  SKULE.     Saa  naevn  da  ordet! 
KORSBRODEREN. 

For  at  stille  dig  h0iest  paa  verdensstigen, 
jeg  vil  kun  du  f0ier  dm  egen  higen; 
landet  du  faar  med  byer  og  borge, 
hvis  din  s0n  efter  dig  bliver  konge  i  Norge! 

KONG  SKULE  [Lifter  haanden  som  til  ed~\.  Min 
s0n  skal  —  [holder  -pludselig  inde  og  utbryter  for- 
fardet.]  Kirkeraneren  !  Al  magten  til  ham  !  Ha! 
nu  skj0nner  jeg  dig;  —  du  vil  bans  sjaels  fortabelse! 
Vik  fra  mig,  vik  fra  mig!  [Strtekker  armen  mot 
himlen].  Og  forbarm  dig  over  mig,  du  som  jeg  nu 
skriker  til  om  hjaelp  i  min  h0ieste  n0d!  [Styrter  til 
jorden]. 

KORSBRODEREN. 

Forbandet!     Nu  gik  dog  det  hele  saa  glat; 
jeg  tasnkte  saa  visst  jeg  hadde  ham  fat; 
men  lyset  har  gjort  et  kjaerlig  track 


194  KONGSEMNERNE 

som  jeg  ikke  kjendte,  —  og  spillet  er  vaek. 

La  gaa;  til  hast  har  jeg  ingen  trang; 

perpetuum    mobile    erjo  igang ; 

jeg  har  brev  paa  min  magt  langt  ut  gjennem  slegterne, 

brev  paa  min  magt  over  lysfornegterne ; 

dem  skal   i   Norge  jeg  sty  re  og  raade, 

er  min  magt  end  dem  selv  en  u!0selig  gaade! 

[Leengere   fremme.] 

Gaar15  til  sin  gjerning  de  norske  maend 
vilje!0st  vimrende,  vet  ei   hvorhen,  — 
skrukker  sig  hjerterne,  smyker  sig  sindene, 
veke  som  vaggende  vidjer  for  vindene,  — 
kan  kun  om  en  ting  i  verden  de  enes, 
den  at  hver  storhet  skal  styrtes  og  stenes,  — 
heises  som  merke  usseldoms  klute, 
saetter  de  aeren  i  flugt  og  i  fald, — 
da  er  det  bisp  Nikolas  som  er  ute, 
baglerbispen  som  r0gter  sit  kald! 

[Han  blir  borte  i  skodden  mellem  treernel\ 

KONG  SKULE  [reiser  sig  efter  et  kort  ophold 
halvt  iveiret  og  ser  sig  om~\.  Hvor  er  ban,  den 
sorte?  [Springer  op.]  Veiviser,  veiviser,  hvor 
er  du?  Vaek!  —  like  godt;  nu  vet  jeg  veien  selv, 
baade  til  Elgesaeter  og  laengere  frem.  [Gaar  ut  til 


KLOSTERGAARDEN  PAA  ELGES^TER. 

[Paa  venstre  side  ligger  kapellet  med  indgang  fra  gaarden; 
vinduerne  er  oplyste.  Langsmed  den  motsatte  side  av  kloster- 
gaarden  streekker  sig  nogen  lavere  bygninger;  i  bakgrunden 
klostermuren  med  en  sterk  port,  som  er  steengt.  Det  er  klar 
maaneskinsnat.  Tre  birkebeinhjvdinger  staar  ved  porten;  MAR- 

GRETE,     FRU     RAGNHILD    Off    DAGFINN     BoNDE     kommer    Ut    fra 

kapellet.'] 

FRU  RAGNHILD  [haht  fra  sig  seh].™  Kong 
Skule  maatte  flygte  ind  i  kirken,  sir  du !  Han,  ban, 
flygtende,  tryglende  om  fred  for  alteret,  —  tryg- 
lende  om  livet  kanheende  —  o  nei,  nei,  det  har  ban 


FEMTE  AKT  195 

ikke  gjort;  men  Gud  vil  straffe  jer  som  vaaget  at 
la  det  komme  saa  vidt! 

MARGRETE.  Min  gode,  elskede  mor,  styr  dig; 
du  vet  ikke  hvad  du  sir;  det  er  sorgen  som  taler. 

FRU  RAGNHILD.  H0r,  I  birkebeiner!  Haakon 
Haakonss0n  var  det  som  skulde  ligge  inde  for  alte- 
ret  og  trygle  kong  Skule  om  liv  og  fred! 

EN  BIRKEBEIN.  Us0mmelig  er  det  for  trofaste 
maend  at  h0re  paa  slike  ord. 

MARGRETE.     Hatten  av  for  en  hustrus  sorg! 

FRU  RAGNHILD.  Kong  Skule  d0mt!  Vogt  jer, 
vogt  jer  allesammen  naar  ban  faar  magten  igjen! 

DAGFINN  BONDE.  Den  faar  ban  aldrig  mere, 
fru  Ragnhild. 

MARGRETE.     Ti,  ti! 

FRU  RAGNHILD.  Tror  du  at  Haakon  Haakons- 
s0n  t0r  la  dommen  saettes  i  verk  om  ban  fanger 
kongen? 

DAGFINN  BONDE.  Hong  Haakon  vet  selv  bedst 
om  en  kongs-ed  kan  brytes. 

FRU  RAGNHILD  [til  Margrete].  Og  slik  blod- 
mand  bar  du  fulgt  i  tro  og  kjaerlighet!  Er  du  din 
fars  barn!  Gid17  straff  en  ramme  — !  Gaa  fra  mig, 
gaa  fra  mig! 

MARGRETE.  Velsignet  vaere  din  mund,  skj0nt  du 
bander  mig  nu. 

FRU  RAGNHILD.  Jeg  maa  ned  til  Nidaros,  ind 
i  kirken  og  finde  kong  Skule.  Han  skikket  mig  fra 
sig  da  ban  sat  i  lykken;  da  traengte  ban  mig  jo  heller 
ikke;  —  nu  vil  ban  ikke  vredes  fordi  jeg  kommer. 
Luk  porten  op  for  mig,  la  mig  komme  til  Nidaros ! 


196  KONGSEMNERNE 

MARGRETE.  Min  mor,  for  Guds  barmhjertighets 
skyld  — 

[Det  banker  sterkt  paa  klosterporten.'] 

DAGFINN  BONDE.     Hvem  banker? 

KONG  SKULE  [utenfor~\.     En  konge. 

DAGFINN  BONDE.     Skule  Baardss0n! 

FRU  RAGNHILD.     Kong  Skule  I 

MARGRETE.     Min  far! 

KONG  SKULE.     Luk  op,  luk  op ! 

DAGFINN  BONDE.  Her  lukkes  ikke  op  for  fred- 
10se. 

KONG  SKULE.  Det  er  en  konge  som  banker,  sir 
jeg;  en  konge  som  ikke  bar  tak  over  hodet;  en 
konge  som  traenger  hellig  grund  for  at  vaere  tryg 
paa  sit  liv. 

MARGRETE.     Dagfinn,  Dagfinn,  det  er  min  far ! 

DAGFINN  BONDE  [gaar  hen  til  porten  og  aapner 
en  liten  luke~\.  Kommer  I  med  mange  maend  til 
klosteret? 

KONG  SKULE.  Med  alle  maend  som  blev  mig  tro 
i  n0den. 

DAGFINN  BONDE.     Og  hvor  mange  er  det? 

KONG  SKULE.     Faerre  end  en. 

MARGRETE.     Han  er  alene,  Dagfinn! 

FRU  RAGNHILD.  Himlens  vrede  ramme  dig  om 
du  negter  ham  vigslet  grund! 

DAGFINN  BONDE.     I  Guds  navn  da ! 

[Lukker  op;  BIRKEBEINERNE  blotter  &r- 
bjdig  sine  hoder;  KONG  SKULE  komm.er 
ind  i  klostergaardenJ] 

MARGRETE  [om  hans  hals],  Min  far!  Min 
velsignede,  ulykkelige  far! 


FEMTE  AKT  197 

FRU  RAGNHILD  [stiller  sig  vildt  mellem  ham  og 
birkebeinerne].  I  hykler  asrefrygt  for  ham,  I  vil 
svike  ham  som  Judas.  Vaag  ikke  at  komme  ham 
naer !  I  skal  ikke  r0re  ham  saa  laenge  jeg  er  i  live  1 

DAGFINN  BONDE.  Her  er  han  tryg,  ti  han  eii 
paa  vigslet  grund. 

MARGRETE.  Og  ikke  en  av  alle  dine  maend  hadde 
mot  til  at  f01ge  dig  inat! 

KONG  SKULE.  Baade  korsbr0dre  og  krigsmaend 
fulgte  mig  paa  veien;  men  de  sm0g  fra  mig  en  for 
en,  fordi  de  visste  der  var  birkebeiner  paa  Elgesaeter. 
Paal  Flida  var  den  som  slap  mig  sidst;  han  fulgte 
mig  til  klosterporten ;  der  gav  han  mig  det  sidste 
haandslag,  og  takket  for  den  tid  der  fandtes  varg- 
belger  i  Norge. 

DAGFINN  BONDE  [til  birkebeinerne].  Gaa  ind, 
I  hoVdinger,  og  stil  jer  som  vakt  om  kongsbarnet; 
jeg  maa  til  Nidaros  og  melde  kongen  at  Skule 
Baardss0n  er  paa  Elgesaeter;  i  slik  stor  sak  faar  han 
selv  handle. 

MARGRETE.  O,  Dagfinn,  Dagfinn,  kan  du  ville 
det! 

DAGFINN  BONDE.  Ilde  tjente  jeg  ellers  konge 
og  land.  [Til  mandene~\.  Staeng  porten  efter  mig, 
vaak  over  barnet,  og  luk  ikke  op  for  nogen  f0r  kon- 
gen kommer.  [Dampet  til  Skule.]  Farvel,  Skule 
Baardss0n,  —  og  Gud  skjaenke  jer  en  salig  ende. 

[GWr  ut  gjennem  porten;  BIRKEBEINERNE 
lukker  efter  ham  og  gaar  ind  i  kapelletJ] 

FRU  RAGNHILD.  Ja,  la  Haakon  komme;  jeg 
slipper  dig  ikke;  jeg  holder  dig  taet  og  kjaerlig  i  mine 
armer  som  jeg  aldrig  har  holdt  dig  f0r. 


198  KONGSEMNERNE 

MARGRETE.  O,  hvor  du  er  blek  —  og  aeldet ;  du 
fryser. 

KONG  SKULE.  Jeg  fryser  ikke,  —  men  j  eg  er 
traet,  tract. 

MARGRETE.     Saa  kom  ind  og  hvil  dig  — 

KONG  SKULE.  Ja,  ja;  det  t0r  vel  snart  vaere  paa 
tiden  at  hvile. 

SIGRID  [fra  kapellet~\.  Endelig  kommer  du,  min 
bror! 

KONG  SKULE.     Sigrid!     Er  du  her? 

SIGRID.  Jeg  lovte  jo  at  vi  skulde  m0tes  naar  du 
traengte  mig  i  din  h0ieste  n0d. 

KONG  SKULE.     Hvor  er  dit  barn,  Margrete? 

MARGRETE.     Det  sover  i  sakristiet. 

KONG  SKULE.  Saa  er  aetten  samlet  paa  Elge- 
saeter  inat. 

SIGRID.     Ja,  samlet  efter  lange  forvildede  tider. 

KONG  SKULE.  Nu  fattes  kun  Haakon  Haakons« 
s0n. 

MARGRETE  OG  FRU  RAGNHILD  [klynger  sig  med 
et  smertelig  utbrud  fast  til  ham~\.  Min  far !  —  Min 
husbond ! 

KONG  SKULE  [ser  bevaget  paa  dem\.  Har  I 
elsket  mig  saa  h0it,  I  to?  Jeg  s0kte  efter  lykken 
ute  i  det  fremmede,  og  agtet  aldrig  paa  at  jeg  hadde 
et  hjem  hvor  jeg  kunde  fundet  den.  Jeg  jog  efter 
kjaerlighet  gjennem  synd  og  br0de,  og  visste  aldrig 
at  jeg  eide  den  i  kraft  av  Guds  og  menneskenes  lov. 
—  Og  du,  Ragnhild,  min  hustru,  du  som  jeg  har 
forbrutt  saa  meget  imot,  du  laegger  dig  varmt  og 
b!0tt  op  til  mig  i  n0dens  h0ieste  stund,  du  kan  skjaelve 


FEMTE  AKT  199 

og  raeddes  for  den  mands  liv  som  aldrig  bar  kastet 
et  solglimt  over  din  vei. 

FRU  RAGNHILD.  Du  forbrutt!  O,  Skule,  tal 
ikke  saa;  tror  du  jeg  nogen  tid  skulde  vaage  at  gaa 
irette18  med  dig!  Jeg  bar  altid  vaeret  for  ringe  for 
dig,  min  h0ie  husbond;  der  kan  ikke  hvile  skyld 
over  nogen  gjerning  som  du  bar  0vet. 

KONG  SKULE.  Har  du  trodd  saa  trygt  paa  mig, 
Ragnhild? 

FRU  RAGNHILD.  Fra  den  f0rste  dag  jeg  saa  dig. 

KONG  SKULE  [med  liv~\.  Naar  Haakon  kom- 
mer,  vil  jeg  be  om  grid!  I  milde,  kjserlige  kvinder, 
—  o,  det  er  dog  fagert  at  level 

SIGRID  [med  et  uttryk  av  r<edsel\.  Skule,  min 
bror !  Ve  dig  om  du  farer  vild  paa  veien  inat! 

[Larm    utenfor;   straks   efter   banker   det 
paa  portend] 

MARGRETE.  H0r,  h0r!  Hvem  er  det  som 
stormer  frem? 

FRU  RAGNHILD.     Hvem  banker  paa  porten? 

STEMMER  [utenfor].  Bymsendene  fra  NidarosI 
Luk  op !  Vi  vet  at  Skule  Baardss0n  er  derinde ! 

KONG  SKULE.  Ja,  ban  er  herinde;  —  hvad  vil  I 
ham? 

LARMENDE  STEMMER  [utenfor].  Kom  ut,  kom 
ut!  Du  skal  d0,  du  onde  mand! 

MARGRETE.  Og  det  vaager  I  bymaend  at  true 
med? 

EN  ENKELT.  Kong  Haakon  bar  d0mt  ham  i 
Oslo. 

EN  ANDEN.  Det  er  hver  mands  pligt  at  draepe 
ham. 


200  KONGSEMNERNE 

MARGRETE.  Jeg  er  dronningen;  jeg  byder  eder 
at  fare  herfra! 

EN  STEMME.  Det  er  Skule  Baardss^ns  datter, 
og  ikke  dronningen,  som  taler  saa. 

EN  ANDEN.  I  har  ingen  magt  over  liv  og  d0d; 
kongen  har  do'mt  ham! 

FRU  RAGNHILD.  Ind  i  kirken,  Skule !  For  Gud 
den  barmhjertiges  skyld,  la  ikke  blodmaendene 
komme  dig  naer ! 

KONG  SKULE.  Ja,  ind  i  kirken;  for  dem  derute 
vil  jeg  ikke  falde.  Min  hustru,  min  datter;  det  er 
som  jeg  hadde  fundet  fred  og  lys;  o,  det  maa  ikke 
tas  fra  mig  saa  braat!  \_V\l  He  ind  i  kapellet.~\ 

PETER  [utenfor  til  hflire'].  Min  far,  min  konge! 
Nu  har  du  snart  seiren! 

KONG  SKULE  [med  et  skrik~\.  Han!  Han! 
[Synker  ned  paa  kirketrappen~\. 

FRU  RAGNHILD.     Hvem  er  det? 

EN  BYMAND  [utenfor],  Se,  se;  kirkeraneren 
klyver  over  klostertaket ! 

ANDRE.  Kast  sten  paa  ham !  Kast  sten  paa  ham ! 

PETER  [kommer  tilsyne  paa  et  tak  til  hfiire  og 
springer  ned  i  gaarden\.  Vel  m0tt  igjen,  min  far! 

KONG  SKULE  [ser  for  far  det  paa  ]iain\.  Dig  — 
dig  hadde  jeg  glemt  — !  Hvor  kommer  du  fra? 

PETER  \v\ldt\.     Hvor  er  kongsbarnet? 

MARGRETE.     Kongsbarnet ! 

KONG  SKULE  [springer  op~\.  Hvor  kommer  du 
fra,  sp0r  jeg? 

PETER.  Ute  fra  Hladehammeren;  jeg  har  var- 
slet  Baard  Bratte  og  vargbelgerne  om  at  kongs- 
barnet er  paa  Elgesaster  inat. 


FEMTE  AKT  201 

MARGRETE.     Gud  I 

KONG  SKULE.     Det  bar  du  gjort!     Og  nu? 

PETER.  Han  samler  flokken  sammen,  og  saa 
stevner  de  opover  til  klosteret.  —  Hvor  er  kongs- 
barnet,  kvinde  ? 

MARGRETE  [der  har  stillet  sig  foran  kirkedfiren]. 
Det  sover  i  sakristiet! 

PETER.  Like  godt,  om  det  saa  sov  paa  alteret! 
Jeg  har  hentet  Olavs  helligdom  ut,  —  jeg  er  ikke 
raed  for  at  hente  kongsbarnet  heller! 

FRU  RAGNHILD  [roper  til  Skule].  Ham  er  det 
du  har  elsket  saa  h0it! 

MARGRETE.  Far,  far !  Hvor  kunde  du  glemme 
alle  os  andre  for  bans  skyld! 

KONG  SKULE.  Han  var  ren  som  et  Guds  lam  da 
den  angrende  kvinde  gav  mig  ham;  —  det  er  troen 
paa  mig  som  har  gjort  ham  til  den  han  nu  er. 

PETER  [uten  at  hflre  paa  ham].  Barnet  maa 
herut!  Drzep  det,  draep  det  paa  dronningens  arm, 
—  det  var  kong  Skules  ord  i  Oslo ! 

MARGRETE.     Syndig,  syndig! 

PETER.  En  helgen  kunde  tryggelig  gj0re  det 
naar  min  far  har  sagt  det!  Min  far  er  kongen; 
ti  han  eier  den  store  kongstanke! 

BYM^ENDENE  [banker  paa  porten~\.  Luk  op! 
Kom  ut,  du  og  kirkeraneren,  ellers  braender  vi  klo- 
steret ned! 

KONG  SKULE  [som  arepet  av  en  sterk  beslut- 
ning~\.  Den  store  kongstanke!  Ja,  den  er  det  som 
har  forgiftet  din  unge  kjaerlige  sjael!  Ren  og  skyld- 
fri  skulde  jeg  gi  dig  tilbake;  det  er  troen  paa  mig 


202  KONGSEMNERNE 

som  driver  dig  saa  vildt  fra  br0de  til  br0de,  fra 
d0dsskyld  til  d0dsskyld!  O,  men  jeg  kan  frelse  dig 
endnu;  jeg  kan  frelse  os  alle!  [Roper  mot  bak- 
grunden:]  Vent,  vent,  I  bymaend  derute;  jeg  kom- 
mer! 

MARGRETE  [griper  forfterdet  hans  haand"\.  Min 
far,  hvad  vil  du? 

FRU  RAGNHILD  [klynger  sig  op  til  ham  med  et 
skrik].  Skule! 

SlGRlD  [river  dem  bort  fra  ham  og  roper  med 
wild,  straalende  glade].  Slip  ham,  slip  ham,  I 
kvinder;  —  der  vokser  vinger  ved  hans  tanke  nu! 

KONG  SKULE  [fast  og  sterk  til  Peter].  Du  saa 
i  mig  den  himmelkaarne,  —  den  som  skulde  gj0re 
den  store  kongsgjerning  i  landet.  Se  bedre  paa 
mig,  du  forvildede!  Kongspjalterne  som  jeg  har 
pyntet  mig  med,  de  var  laante  og  stjaalne,  —  nu 
laegger  jeg  dem  av,  en  for  en. 

PETER  [angst~\.  Min  h0ie,  herlige  fader,  tal 
ikke  saa ! 

KONG  SKULE.  Kongstanken  er  Haakons,  ikke 
min;  han  alene  har  faat  den  kraft  av  Herren  sorn 
kan  gj0re  den  til  sandhet.  Du  har  trodd  paa  en 
10gn;  vend  dig  fra  mig  og  frels  din  sjad. 

PETER  [med  brutt  stemme~\.  Kongstanken  er 
Haakons  1 

KONG  SKULE.    Jeg  vilde  vaere  den  st0rste  i  Ian-, 
det.     Gud,  Gud;  se,  jeg  ydmyger  mig  for  dig  og 
staar  som  den  ringeste  av  alle. 

PETER.  Ta  mig  bort  fra  jorden,  Herre  I  Straf 
mig  for  al  min  br0de;  men  ta  mig  bort  fra  jorden; 


FEMTE  AKT  203 

ti  her  er  jeg  hjem!0s  nu !      [Synker  ned  paa  kirke- 
trappen.'] 

KONG  SKULE.  Jeg  hadde  en  ven  som  b!0dde  for 
mig  i  Oslo.  Han  sa:  en  mand  kan  falde  for  en 
andens  livsverk;  men  skal  ban  bli  ved  at  leve,  saa 
maa  ban  leve  for  sit  eget.  —  Jeg  bar  intet  livsverk 
at  leve  for,  jeg  kan  ikke  leve  for  Haakons  heller; 

—  men  jeg  kan  falde  for  det. 

MARGRETE.     Nei,  nei,  det  skal  du  aldrig! 

KONG  SKULE  [tar  hendes  haand  og  ser  mildt  paa 
hende].  Elsker  du  din  husbond,  Margrete? 

MARGRETE.     H0iere  end  alt  i  verden. 

KONG  SKULE.  Du  kunde  baere  at  ban  sa  d0ds- 
dommen  over  mig;  men  vilde  du  ogsaa  kunne  baere 
det  om  ban  maatte  la  den  fuldbyrde? 

MARGRETE.     Himlens  herre,  styrk  mig! 
KONG  SKULE.     Kunde  du,  Margrete? 

MARGRETE  [sagte  og  gysende~\.  Nei,  nei,  —  vi 
maatte  skilles  ad,  —  jeg  turde  aldrig  se  ham  tiere! 

KONG  SKULE.  Du  vilde  lukke  det  fagreste  lys 
ute  fra  bans  liv  og  fra  dit;  —  vaer  rolig,  Margrete, 

—  du  skal  ikke  ha  det  n0dig. 

RAGNHILD.  Far  fra  landet,  Skule;  jeg  f01ger 
dig  hvorhen  og  saa  langt  du  vil. 

KONG  SKULE  [hoderystende~\.  Med  en  haa- 
nende  skygge  mellem  os  ?  —  Jeg  bar  fundet  dig  inat 
for  f0rste  gang;  der  maa  ingen  skygge  vasre  mellem 
mig  og  dig,  min  stille,  trofaste  hustru;  —  derfor 
maa  der  heller  intet  samliv  vaere  mellem  os  to  paa 
jorden. 


204  KONGSEMNERNE 

SIGRID.  Min  kongelige  broder!  Jeg  ser  du 
traenger  mig  ikke;  jeg  ser  du  vet  hvad  vei  du  skal 
gaa. 

KONG  SKULE.  Der  gives  maend  som  skaptes  til 
at  leve,  og  maend  som  skaptes  til  at  d0.  Min  vilje 
vilde  altid  dit  hvor  ikke  Guds  finger  pekte  for  mig; 
derfor  saa  jeg  aldrig  veien  klart  f0r  nu.  Mit  stille 
husliv  bar  jeg  forbrutt,  det  kan  jeg  ikke  vinde  igjen; 
hvad  jeg  bar  syndet  mot  Haakon,  kan  jeg  b0te  paa 
ved  at  fri  ham  for  en  kongspligt  som  maatte  skille 
ham  fra  det  kjasreste  han  eier.  Bymsendene  staar 
utenfor;  jeg  vil  ikke  vente  paa  kong  Haakon!  Varg- 
belgerne  er  naer;  saa  laenge  jeg  er  i  live,  staar  de 
ikke  fra  sit  forsaet;  finder  de  mig  her,  kan  jeg  ikke 
frelse  dit  barn,  Margrete.  —  Se,  se,  opad!  Se  hvor 
det  blegner  og  svinder,  det  gloende  sverd  som  har 
vaeret  drat  over  mig!  Ja  ja,  —  Gud  har  talt,  og 
jeg  har  forstaat  ham,  og  hans  vrede  er  stilnet.  Det 
er  ikke  i  helligdommen  paa  Elgesaeter  jeg  skal  kaste 
mig  ned  og  be  om  grid  av  en  jordens  konge;  —  den 
h0ie  kirke  med  stjernehvaelven  over  maa  jeg  ind  5, 
og  det  er  kongernes  konge  jeg  skal  be  om  grid  og 
frelse  for  alt  mit  livsverk! 

SIGRID.  Staa  ham  ikke  imot!  Staa  ikke  Guds 
kaldelse  imot!  Dagen  gryr;  det  dages  i  Norge, 
og  det  dages  i  hans  urolige  sjasl !  Har  ikke  vi  for- 
faerdede  kvinder  staat  laenge  nok  i  10nkamrene, 
skraekslagne  og  gjemte  ind  i  de  m0rkeste  kroker,  lyt- 
tende  til  al  den  raedsel  som  0vdes  utenfor,  lyttende 
til  blodtoget  som  gik  landet  over  fra  ende  til  ende? 
Har  vi  ikke  ligget  bleke  og  forstenede  i  kirkerne, 
og  ikke  vaaget  at  se  ut,  likesom  Kristi  disciple  laa  i 
Jerusalem  paa  den  store  langfredag  da  toget  gik  til 


FEMTE  AKT  205 

Golgata !  Bruk  dine  vinger,  og  ve  dem  som  vil 
binde  dig  nu ! 

FRU  RAGNHILD.  Far  hen  i  fred,  min  husbond! 
Far  dit  hvor  ingen  haanende  skygge  staar  mellem  os 
naar  vi  atter  m0tes.  [Her  ind  i  kapellet.~\ 

MARGRETE.  Min  far,  farvel,  farvel,  —  tusen 
farvel!  [F0lger  fru  Ragnhild.'] 

SIGRID  [aapner  kirkedfiren  og  roper  ind]  :  Frem, 
frem,  alle  kvinder!  Samle19  jer  i  b0n;  send  et  bud 
opad  med  sang  til  Herren,  og  meld  ham  at  nu  kom- 
mer  Skule  Baardss0n  angrende  hjem  fra  sin  ulydig- 
hetsgang  paa  jorden! 

KONG  SKULE.  Sigrid,  min  trofaste  s0ster,  hils 
kong  Haakon  fra  mig;  si  ham  at  jeg  end  ikke  i  min 
sidste  stund  vet  om  han  er  den  kongef0dte,  men  at 
jeg  uryggelig  vet:  han  er  den  som  Gud  har  kaaret. 

SIGRID.     Jeg  skal  bringe  ham  din  hilsen. 

KONG  SKULE.  Og  en  hilsen  til  faar  du  bringe. 
Der  sitter  en  angrende  kvinde  nord  paa  Haaloga- 
land;  si  hende  at  hendes  s0n  gik  forut;  han  fulgte 
med  mig  da  der  var  al  fare  for  hans  sjsel. 

SIGRID.     Det  skal  jeg. 

KONG  SKULE.  Si  hende  det  var  ikke  med  hjertet 
han  syndet;  ren  og  skyldfri  skal  hun  visselig  m0te 
ham  igjen. 

SIGRID.  Det  skal  jeg.  —  [Peker  mot  bakgrun- 
den.~\  H0r,  der  bryter  de  laasen  fra! 

KONG  SKULE  [peker  mot  kapellet].  H0r,  der 
synger  de  h0it  til  Gud  om  frelse  og  fred! 

SIGRID.  H0r,  h0r!  Alle  klokker  i  Nidaros 
ringer  — ! 

KONG  SKULE  [smiler  sfirgmodig].  De  ringer 
en  konge  til  graven. 


206  KONGSEMNERNE 

SIGRID.  Nei,  de  ringer  til  din  rette  kroning  nu ! 
Farvel,  min  bror;  la  blodets  purpurkappe  flomme 
vidt  over  dine  skuldre;  al  br0de  kan  daekkes  under 
den !  Gaa  ind,  gaa  ind  i  den  store  kirke  og  ta  liv- 
sens  krone!  [Her  ind  i  kapellet.~\ 

\_Sang  og  klokkeringning  vedblir  under  del 
fflgende.] 

STEMMER  [utenfor  porten~\.  Nu  er  laasen  fra! 
Tving  os  ikke  til  at  bryte  kirkef reden ! 

KONG  SKULE.     Jeg  kommer. 

BYNLENDENE.  Og  kirkeraneren  skal  ogsaa  kom- 
me ! 

KONG  SKULE.  Kirkeraneren  skal  ogsaa  komme, 
ja!  [Gaar  hen  til  Peter.'}  Min  s0n,  er  du  rede? 

PETER.     Ja,  min  far,  jeg  er  rede. 

KONG  SKULE  [ser  opad~\.  Gud,  jeg  er  en  fattig 
mand,  jeg  har  kun  mit  liv  at  gi;  men  ta  det,  og  berg 
Haakons  store  kongstanke.  —  Se  saa,  rack  mig  din 
haand. 

PETER.     Her  er  min  haand,  far. 

KONG  SKULE.  Og  vaer  ikke  raed  for  det  som  nu 
kommer. 

PETER.  Nei,  far,  jeg  er  ikke  rsd  naar  jeg  gaar 
sammen  med  dig. 

KONG  SKULE.  Tryggere  vei  har  vi  to  aldrig 
gaat  sammen.  [Han  aapner  porten;  bymandene 
staar  i  manade  utenfor  med  l^ftede  vaaben.]  Her 
er  vi;  vi  kommer  frivillig;  —  men  hug  ham  ikke  i 
ansigtet. 

[De  gaar  utenfor,  haand  i  haand;  porten 
fflir   /i/.] 

EN  STEMME.  Sigt  ikke,  spar  ikke;  —  hug  dem 
hvor  I  kan ! 


FEMTE  AKT  207 

KONG  SKULES  STEMME.  Uhaederlig  er  det  at 
handle  saa  med  h0vdinger ! 

[Kort  vaabenlarm;  derpaa  hfres  tunge 
fold;  alt  blir  et  jieblik  stilleJ] 

EN  STEMME.     De  er  d0de  begge  to ! 

[Kongsluren   lyder.~\ 

EN  ANDEN  STEMME.  Der  kommer  kong  Haakon 
med  al  sin  bird! 

M^NGDEN.  Hil  eder,  Haakon  Haakonss0n; 
nu  bar  I  ingen  fiender  mere ! 

GREGORIUS  JONSS0N  [stanser  litt  ved  de  dfide]. 
Saa  kom  jeg  dog  for  sent! 

[Gaar  ind  i  klostergaardenJ\ 

DAGFINN  BONDE.  Usalig  for  Norge  om  I  var 
kommet  f0r!  [Roper  ut:]  Her  ind,  kong  Haakon! 

HAAKON  [stansende].     Liket  ligger  mig  iveien! 

DAGFINN  BONDE.  Vil  Haakon  Haakonss0n  frem, 
saa  faar  ban  gaa  over  Skule  Baardss0ns  lik! 

HAAKON.     I  Guds  navn  da ! 

[Stiger  over  liket  og  kommer  indJ\ 

DAGFINN  BONDE.  Endelig  kan  I  gaa  til  kongs- 
verket  med  frie  hsender.  Derinde  bar  I  dem  I 
elsker;  i  Nidaros  ringes  freden  ind  i  landet,  og  der- 
ute  ligger  ban  som  var  jer  vaerst  av  alle. 

HAAKON.  Hver  mand  d0mte  ham  gait ;  der  var 
en  gaate  ved  ham. 

DAGFINN  BONDE.     En  gaate? 

HAAKON  [griper  ham  om  armen  og  sir  sagte~\  : 
Skule  Baardss0n  var  Guds  stedbarn  paa  jorden;  det 
var  gaaten  ved  ham. 

\Kvindernes  sang  lyder  hfiere  fra  ka- 
pellet;  alle  klokker  blir  ved  at  ringe  i 
NidarosJ] 

Teppet  folder. 


NOTES. 


INDLEDNING. 

1.  Se  f0rste  akt,  side  53  og  65. 

2.  eget  tykke,  own  liking  or  judgment. 

3.  Konged0mme    betyr    i)    institutional    (monarchy);    2) 
omraadet  eller  landet  (kingdom). 

4.  stormandsvaelde,  aristocracy. 

5.  Oplandene,  distriktet  nord  fra  Kristiania. 

6.  Om  Lade  se  5te  akt,  note  n. 

7.  Nidaros,  Trondhjem  (iste  akt,  note  13). 

8.  Stord,  syd  fra  Bergen. 

9.  jomsvikinger,    danske    vikinger    som    opholdt    sig    paa 
Jomsborg    i    den    del    av    Vendland    som    kaldes    Mecklen- 
burg.    De  dannet  et  selvst.-eridig  krigersamfund.     De  kjaem- 
pet  med  Danmark  mot  Haakon  jarl,  men  tapte  i  slaget  yed 
Hj0rungavaag  (paa  vestkysten  av  Norge,  mellem  Trondhjem 
og   Bergen). 

10.  Svolder,   en   0   (island)    i   0stersj0en    (Baltic),  mellem 
Ruegen  og  Pommern  (i  Tyskland). 

11.  Stiklestad,  nord0st  fra  Nidaros. 

12.  Bjjzirnson,  som  ogsaa  valgte  emner   (subjects)    fra  sa- 
gaen,  har  skrevet   et  stort  drama  —  en  trilogi  —  om   Sigurd 
Slembe. 

13.  Nidarholms  kloster,  klosteret  paa  Holm,  nrer  Nidaros. 

14.  Holmengraa,  en  liten  0  et  stykke  i  syd0st  fra  ind!0pet 
(entrance)  til  Kristianiafjorden. 

15.  skalte  og  valte,  to  deal  (with  a  thing)  as  one  likes. 

1 6.  S0ndhordland,  i  den  sydvestlige  del  av  Norge. 

17.  raade  hot  paa,  to  remedy. 

18.  Ordet  len  er  beslegtet  (related)  med  laan  (loan).     For 
at    forstaa   dette   avsnit   maa    man    sammenligne    med    lens- 
vsesenet  i  middelalderen  (feudalism  in  the  Middle  Ages). 

19.  Re,  naer  T0nsberg,  sydvest  fra  Kristiania. 

20.  Faer0erne   (Faroe  islands)   tilh0rte  paa  den  tid  Norge. 

21.  Vermeland   (svensk  Varmland),  en  del  av  det  vestlige 
Sverige   0st   fra   Kristiania. 

22.  Dalarne  og  Jemtland,  dele  av  det  vestlige  Sverige  nor- 
denfor  Vermeland. 

23.  0reting,  gammelt  tingsted  naer  Nidaros. 


NOTES  209 


24.  Tunsberg,  nu  Tunsberg.     Slotsberg  er  et  200  fot  h0it 
fjeld  like  ved  byen. 

25.  Tr0ndelagen,  de  8  fylker  (counties)  som  ligger  nasrmest 
Trondhjemsfjorden. 

26.  at  bestaa  jernbyrd,  to  stand  the  ordeal.    Om  jernbyrd 
se  iste  akt,  note  6. 

27.  Viken,  distriktet  omkring  Kristianiafjorden. 

28.  Varteig,  iste  akt,  note  5. 

29.  Ibsen  skriver  slittunger.     Man  tror  navnet  kommer  av 
gaardsnavnet  Slitu.     I  denne  utgave  skrives  slitunger. 

30.  pstlandet,  det  0stlige  Norge. 

31.  Harald  Haardraades  hustru  er  av  denne  slegt;  hun  er 
altsaa  stammoder  til  de  f01gende  norske  konger.    Paal  Flida 
er  av  samme  set. 

32.  Oslo,  nu  Kristiania  (2den  akt,  note  n). 

33.  Ibsens  dramaer  blev  udgit  i  f01gende  orden:     Catilina 
(1850),    Gildet    paa    Solhaug    (1856),    Fru    Inger   til    0straat 
(1857),    Haermaendene   paa    Helgeland    (1858),    Kjaerlighetens 
Komedie   (1862),   Kongsemnerne   (1863),  Brand   (1866),  Peer 
Gynt  (1867),  De  Unges  Forbund  (1869),  Keiser  pg  Galilaeer 
(18/3),    Samfundets    Stutter    (1877),    Et    Dukkehjem    (1879), 
Gjengangerne     (1881),     En     Folkefiende     (1882),     Vildanden 
(1884),  Rosmersholm  (1886),  Fruen  fra  Havet  (1888),  Hedda 
Gabler  (1890),  Bygmester  Solness  (1892),  Lille  Eyolf  (1894), 
John  Gabriel  Borkman  (1896),  Naar  vi  d0de  vaagner  (1899). 

34.  En  Fallit,  et  drama  av  Bj0rnson,  med  emne  fra  forret- 
ningslivet,  skrevet  aar  18/4. 

35.  saette  sine  ord  paa  skruer,  bruke  vanskelige  og  tvetydige 
(ambiguous)   uttryk. 

36.  fyren  med  hoven,  the  fellow  with  the  hoof  (the  devil) 

37.  Fru  Inger,  heltinden  i  dramaet  "Fru  Inger  til  0straat". 

38.  Hj0rdis,  i  "Haermaendene  paa  Helgeland". 

39.  Falk,  helten   i   "Kjaerlighetens   Komedie". 

40.  gjenganger-scenen,  side  191. 

F0RSTE   AKT. 

1.  Bergen,  en  by  i  det  sydvestlige  Norge.     En  fjord  gaar 
ind   til  byen   fra  nordvest.     Paa   de  andre   sider   staar   h0ie 
fjeld.    Bergen  blev  anlagt  (founded)  av  Olav  Kyrre  omkring 
aaret  1070.     Paa  Haakon  Haakonss0ns  tid  var  Bergen  Nor- 
ges  vigtigste  by.    Haakon  lot  bygge  en  stor  kongehal,  "Haa- 
konshallen",  der  endnu  staar  som  minde  om  hans  regjerings- 
tid. 

2.  Lendermand  (oldnorsk  lendrmadr,  landmand),  en  som 
har  faat  land  eller  jord  av  kongen,  paa  den  betingelse  (con- 
dition)  at  han  skal  krasve  ind  skat  for  kongen,  hjaelpe  ham 
i  krig  med  et  visst  antal  masnd  osv.     Lendermacndene  tilhdrte 
som  of  test  kongens   hird   (court,  bodyguard). 

3.  Skule  jarl,   Earl   Skule.  —  En  titel   skrives   med   liten 
forbokstav.    I  oldnorsk  saettes  titel  ofte  efter  navnet:  Trond 


210  NOTES 


prest,  Skule  jarl.  Derimot  skrives  ord  der  brukes  som  til- 
navn  (surnames)  med  stor  forbokstav  naar  de  er  historiske: 
Dagfinn  Bonde,  Sigurd  Jorsalfarer,  Magnus  Blinde. 

4.  Domine  coeli,  himlens  Herre. 

5.  Varteig,  et  herred  (township,  hundred)    0stenfor  elven 
Glommen  i  syd0stlige  Norge  (Smaalenene). 

6.  Jernbyrd  bestod  i  at  baere  et  gloende  jern  i  bare  haen- 
der,  eller  at  gaa  barfotet  over  gloende  plogjern  osv.  Paa  en- 
gelsk  kaldes  jernbyrd  "ordeal".     Blandt  germanerne  bruktes 
i  gammel  tid  forskjellige  former  av  "ordeals"  for  at  d0mme 
om  den  som  var  anklaget  var  skyldig  eller  uskyldig.     Jern- 
byrd bruktes  ogsaa,  som  her,  for  at  bevise  sandheten  av  en 
paastand   (claim,  contention).     Efter  at  kristendommen  blev 
indf0rt,   betragtet  man  jernbyrd  som  en  gudsdom:   naar  en 
kpm  uskadt  fra  en  saadan  jernbyrd,  saa  hadde  Gud  dermed 
vist  at  vedkommende   hadde   ret   eller   hadde  talt  sandt.  — 
Jernbyrd  blev  avskaffet  i  Norge  i  aaret  1247. 

7.  kongsemne,  pretender  to  the  throne.     Man  bruker  og- 
saa fremmedordet  tronpraetendent.     Ibsen  har  egentlig  laget 
ordet  kongsemne  (emne,  det  hvorav  noget  lages). 

8.  skjerme,  save,  protect.     Kpnjunktiv  (subjunctive)   er  i 
norsk,  som  i  engelsk,  lik  infinitiv,  og  uttrykker  b0n,   0nske, 
indr0mmelse    (concession)    og   opfordring    (exhortation).      I 
dette   drama  er  der  mange   eksempler  paa  konjunktiv,   isaer 
som  uttryk  for  b0n  og  0nske.     Om  konjunktiv  se  Eikelands 
"Norsk  Grammatik". 

9.  JEre  vsere  Gud  i  det  hjziieste. 

10.  Fortid    (past   tense)    av    det   modale   hjselpeverbum   at 
maatte,   som   uttrykker  n0dvendighet    (necessity).      Merk   at 
infinitiv  efter  et  modalt  hjaelpeverbum  (modal  auxiliary)  staar 
uten  infinitivsmerket  at  (sign  of  infinitive):  maatte  tale,  had 
to  speak;  skal  byde,  shall  command. 

11.  Ibsen  bruker  ofte  de  aeldre  former  av  det  personlige 
pronomen,   2nd   person:     nominativ   I,    akkusativ   eder   eller 
jer,  possessiv  eders  eller  jers   (De,   Dem,   Deres ;  de,   dere, 
deres). 

12.  Hvo  er  en  aeldre  nominativform  av  det  spjzfrgende  pro- 
nomen.    I  senere  tid  brukes  formen  hvem  baade  som  subjekt 
og  objekt.     Hvo  kan  endnu  brukes  i  h0itidelig  (solemn)  stil. 

13.  Nidaros,  en  by  i   det  nordenfjeldske   Norge,  ved   Nid- 
elvens  munding.     Nidar  er  eieformen  av  Nid,  og  os  betyr 
mund,  munding. 

14.  skulde    visst    =    skulde    ha    visst,    2den    konditionalis. 
This  tense  shows  complete  action.     But  the  tense  auxiliary 
(ha,   sometimes   vaere),   may   be   omitted.     This    is   the   case 
with    all    the    modal    auxiliaries    (skulle,    ville,    turde,    burde, 
maatte,    kunne).      Ex.:    skulde    kjendt,    kunde    gjort,    maatte 
brutt. 

15.  Var  mit   raad  h0rt,  dersom   mit   raad   var    (blit)    h0rt. 
Omstilling    (inversion)    brukes    for    at    uttrykke    betingelse 


NOTES  211 

(condition).      Hjaelpeverbet   blit   utelates    pfte    i    pluskvam- 
perfektum  passiv  (past  perfect,  passive  voice). 

16.  At  skifte  betyr  oprindelig  at  dele.     Uttrykket  at  skifte 
ret  betyr  her  at  djzfmme.     Substantivet  skifteret  kaldes  paa 
engelsk  "probate  court".     William  Archer  oversaetter:  "...it 
had  not  been  with  hot  iron,  but  with  cold  steel  that  H.  H. 
had  called  for  judgment  between  himself  and  his  foes." 

17.  like  raekke,  direct  line,  true  male  line. 

1 8.  siges.      I    aktiv    skrives    dette   verbum   paa   forskjellige 
maater:    siger,  sier,  sir.     Den  forkortede  form  b0r  heist  vaere 
sir   (som  gir  istedenfor  giver).     Men  i  passiv  skrives  heist 
siges  og  gives. 

19.  at  saette  riksm0tet,  to  call  the  folkmote,  assembly. 

20.  Det  gaar  flere  som  jer,   det  er  med  andre   som  med 
jer.     "There  are  others   in   like  case." — Archer. 

21.  Den   hellige   kong   Olav,   Olav    Haraldss0n.     Han   var 
konge   i   Norge   fra   1015   til   1030,   da  han   faldt  i  slaget  paa 
Stiklestad  (0st  fra  Trondhjem).     Aaret  efter  Olavs  d0d  blev 
han  oph0iet  til  helgen,  og  kaldtes  senere  Hellig  Olav  (Sankt 
Olav).  —  Olavs  lov  bestemte  at  enhver  som  gjennem  maend 
nedstammet  fra  Harald  Haarfagre,  hadde  ret  til  at  faa  del 
i  konged0mmet.  enten  han  var  egte  eller  uegte  f0dt.     Olavs 
lov  er  altsaa  for  Haakon.     Se  "Stamtavle",  side  50. 

22.  Odel  betyr  i)  eiendom;  2)   eiendomsret  til  jord  (right 
of  land  possession).     Da  denne  ret  arves,  kan  odelsret  bru- 
kes  i  betydning  av  arveret. 

23.  gik  for  sig,  took  place.     0reting   (ting,  legislative  or 
judicial  assembly),   det  ting  som  holdtes  paa   0ren   (shore, 
strand),  naer  Nidaros. 

24.  gj0re  gjaeldende  det  krav,  contend  for  the  right. 

25.  at  sitte  inde  med,  to  have,  to  possess. 

26.  hvo  der,  ubestemt  relativ   (compound  relative). 

27.  At  gi  sit  minde,  to  consent. 

28.  At  holde  dem  fra  livet,  at  holde  dem  borte   (to  keep 
them  off). 

29.  Ranafylke.  —  Ingen  av  de  historiske  fylker  (counties) 
kaldtes    Ranafylke.      Den    syd0stlige    del    av    Viken    kaldtes 
Ranrike   (nu  Bohuslen,   Sverige). 

30.  stod  mig  efter  livet,  vilde  ta  mit  liv. 

31.  med  n0d  frelste  sig  ombord,  barely  saved  his  life  by 
climbing  on  shipboard. 

32.  Det   baeres  mig  for,   det   forekommer  mig    (occurs   to 
me). 

33.  hver   fra   vor   krok.      Det   skulde   vaere:    hver   fra   sin 
krok,  da  hver  er  3dje  person  ental. 

34.  Borgarsyssel,  et  distrikt  0stenfor  elven  Glommen,  i  det 
syd0stlige    Norge    (Smaalenene).     Borg,    nu    Sarpsborg. 

35.  Compare:  "One  good  turn  deserves  another."     Vegard 
hadde  gjort  bisp  Nikolas  en  tjeneste;  nu  skulde  bispen  gj0re 
Vegard  en  tjeneste. 

36.  Det  vil  si:  vinden  blaaser  sterkt  i  den  retning  skibet 
skal  seile. 


212  NOTES 


37.  Verbet  at  be  (to  ask)  b0ies:  ber  —  bad  —  bedt;  verbet 
at  bede  (to  pray)  b0ies:  beder  —  bad  —  bedet. 

38.  sysselmand,   corresponds   somewhat   to    thane.      He    is 
the  king's  representative  in  a  district  (syssel)  and  among  his 
duties  is  that  of  collecting  taxes,  part  of  which  he  retains  as 
salary.     The  word  syssel  is  thus  used  as  title  (sysselmand), 
and  as  name  for  the  office   (at  ha  syssel). 

39.  jo  £0r  jo  heller,  the  sooner  the  better. 


ANDEN  AKT. 

1.  har  ikke  vaeret  spurt.  —  Verbet  at  sp0rre  brukes  ofte 
om  at  faa  noget  at  vite,  altsaa  hvor  vi  skulde  vente  verberne 
at  h0re  eller  at  se.    Archer  oversaetter:  "...was  never  seen." 

2.  at  ligge  =  to  mellow. 

3.  fuldt  op  at  ta  vare,  enough  to  take  care  of. 

4.  Viken,  distriktet  omkring  Kristianiafjorden. 

5.  Vermeland,   en   bygd   i   det   vestlige   Sverige    jzfst   fra 
Kristiania. 

6.  betaenker   sig   paa   et   track,   ponders   on   a   move    (in 
chess);  at  traekke,  to  move. 

7.  That  is  an  old  story  (song). 

8.  bonde  og  konge  er  navn  paa  brikkerne  som  bruktes  i 
bretspil.     Sammenlign  navnene  som  brukes  i  "chess".     Merk 
den  dobbelte  mening  som  ligger  i  den  nseste  replik:   "Slaa 
ham;  en  bonde  gjaelder  ikke  stort"   (...is  not  of  much  ac- 
count). 

9.  Baade    rygtbar   og    berygtet   kommer    av    substantivet 
rygte  (det  som  siges  om  en).     Men  berygtet  har  slet  (bad) 
betydning,    mens    rygtbar   har    n0itral    (neutral)    betydning. 
Altsaa   svarer  ikke  rygtbar  hverken  til  "notorious"  eller  til 
"famous". 

10.  Det  vil  si:    det  er  ikke  saa  meget. 

u.  Oslo  er  den  gamle  by  ved  bunden  av  Kristianiafjorden. 
Den  blev  grundlagt  av  Harald  Haardraade  i  aaret  1048.  Oslo 
braendte  i  1624.  Den  nye  by  blev  planlagt  av  kong  Kristian 
IV,  og  blev  kaldt  Kristiania. 

12.  svare  skat,  betale  skat  (tax). 

13.  skrift,    imperativ    av    at    skrifte    (to    confess);    derav 
skriftemaal   (confession). 

14.  "Saa  blev  Erling  Steinvaeg  hyldet  av  slitungerne."     Dette 
er  ikke  historisk  rigtig.    Han  blev  hyldet  av  baglerne.   Naeste 
replik  av  bisp  Nikolas  er  heller  ikke  rigtig.     Erling  Steinvseg 
blev  konge  for  baglerne,  og  Sigurd  Ribbung  blev  konge  for 
ribbungerne. 

15.  sotten  tok  til,  sygdommen  blev  vserre. 

16.  Mig  tyktes,  det  tyktes  mig  (it  seemed  to  me). 

17.  jertegn.     Stammen  jer  betyr  sand  (tysk  "wahr").     Or- 
det  betyr:    synlig  tegn  paa  sandheten,  mirakel. 


NOTES  213 


18.  dem  brukes  som  relativt  pronomen;  han  selv  ikke  vet 
hvor   baer   hen,   which   leads   he   knows   not   whither.  —  Her 
brukes  baer  istedenfor  baerer  (carry,  lead). 

19.  stiv  i  latinen,  strong  in   Latin;  forresten,  by  the  way, 
as  far  as  that  is  concerned. 

20.  som  =  som  om  (as  if). 

21.  Berge  er  flertal.     Som  regel  har  intetkj^nsord  (neuter 
nouns)    samme   form   i   baade   ental   OK   flertal.      Eksempler: 
ord,  skib,  hus,  skjold,  berg,  taarn.     Men  nogen  av  disse  kan 
ogsaa  ha  flertal  paa  — e. 

22.  hvermand,  ubestemt  pronomen  (indef.  pronoun),  every- 
one. 

23.  gives  ikke,  er  ikke   (does  not  exist). 

24.  at  skyte  ryg,  to  arch  one's  back  —  a  reference  to  the 
habit  of  certain  animals  in  facing  danger. 

25.  at  tr0ste  brukes  her  i  betydning  av  at  driste  sig  til  (to 
venture). 

26.  Ibsen  skriver  birkebeiner  (ental)  og  birkebeinere  (fler- 
tal). 

27.  Oplandene,  distriktet  nordenfor  Kristiania. 

28.  Thomas  Beckett  (1118-70)  var  erkebiskop  i  Canterbury, 
England.     Han  forsvarte  kirkens  frihet  overfor  kongemagten. 
To  aar  efter  hans  d0d  blev  han  ophjzliet  til  helgen  (sainted). 

29.  blev,  remained. 

30.  har  spurt  (2den  akt,  note  i). 

31.  If01ge    (according   to)    den   nordiske    gudelsere    (myto- 
logi)  hadde  Tor  et  belte  som  gjorde  ham  sterkere  end  alle 
andre.     Skule  mener  at   Haakon   i  troen  paa  sin   ret  hadde 
et  saadant  "styrkebelte". 

32.  Dette  om  Trond  prests  brev  er  ikke  historisk,  men  spil- 
ler  en  stor  rolle  i  dramaet. 

33.  Naar  hvem,  hvo  og  hvad  brukes  som  subjekt  i  en  av- 
haengig  spjzfrgesaetning  (dependent  interrogative  clause),  bru- 
kes ogsaa  som  eller  der.  —  Meningen  her  er:     Du  sp0r  hvem 
det   er   der   er   konge.     Se    Eikelands   "Norsk   Grammatik": 
Avhaengige  sp0rgesaetninger. 

34.  at  stevne  til  doms,  to   summon  to  judgment.  —  Efter 
praepositionen  til  brukes  ofte  substantiv  i  genitiv:  til  doms, 
til  sj0s,  til  bords. 

35.  utflugter,  evasions,  subterfuge.     Compare:   to  be  put  to 
shifts. 

36.  =  I  challenge  you  to  mortal  combat. 

37.  uhellig  hus,  unconsecrated  house.  —  I  kirke,  tempel,  og 
paa  steder  hvor  ting  holdtes,  var  det  ikke  tillatt  (permitted) 
at  bruke  vaaben. 

38.  finneskat,  den  skat  som  finnerne  i  det  nordlige  Norge 
maatte  betale  den  norske  konge.    Vegard  Vaeradal  og  Andres 
Skjaldarband  var  sysselmaend  dernord,  og  det  var  deres  pligt 
at  kneve  denne  skat  for  kongen.     (iste  akt,  note  38.) 

39.  vorde    (become,    werden),    konjunktiv    for    at   uttrykke 
efnske.  —  "Shame  upon  such  councillors." — Archer. 


214  NOTES 

40.  haandgangne  maend.  —  Stallare,  sysselmaend,  hirdmaend 
osv.  kaldtes  haandgangne  maend. 

41.  ta  (os)  tilrette,  do  justice  in  the  matter. 

42.  at  ta  korset,  at  bli  korsfarer  (crusader). 

43.  skulle,  nutid,  flertal  av  verbet  at  skulle;  nu  brukes  bare 
ental:  skaL 

44.  Olavs  skrin,  4de  akt,  note  14. 

TREDJE  AKT. 

1.  Hovedtf,  en  liten  0  (island),  naer  Oslo  (Kristiania). 

2.  sidste  olje,  et  d0dssakrament  som  brukes  i  den  katolske 
kirke  (Extreme  Unction). 

3.  samling,  senses. 

4.  =  Hvad  skal  dette  vaere  til? 

5.  mitra  og  stav,  mitre  and  crozier. 

6.  vet  jeg,  skulde  jeg  tro. 

7.  det  har  ingen  n0d,  der  er  ingen  fare. 

8.  fik  spurt  (2den  akt,  note  i). 

9.  Ryen.bergene,  syd  fra  Kristiania. 

10.  der  er  ikke  andet  for,  there  is  no  other  way. 

11.  led,  generation,  degree. 

12.  at  lette,  to  ease. 

13.  korsbroder,  en  kannik  (canon),  d.  v.  s.  en  prest  i  den 
katolske  tid  som  h^rte  til  et  domkapitel  (cathedral  chapter). 
Korsbr^drene  ved  hvert  bispesaete  bodde  sammen  og  hadde 
al   eiendom   faelles.     F^rste   led   i   ordet   kommer   av   chora 
(land,  district). 

14.  Otium  est  pulvis  —  pulveris,  "Hvile  (lediggang)  er  stjzfv 
—  av  st0v".  ^  Bispen  vet  altsaa  ikke  hvilket  er  rigtig,  enten 
pulvis  (nominativ)  eller  pulveris  (genetiv) ;  for  han  "er  ikke 
stiv  i  latinen".     Pulvis  kan  ogsaa  vaere  genitiv. 

15.  byde,  infinitiv;  saet  til  skal  fra  forangaaende  replik. 

1 6.  faeste  lit  til  =  tro. 

17.  straekker  ikke  til,  er  ikke  nok. 

18.  eftermaalsmand,  prosecutor. 

19.  If^lge   sagaen   var   venskapet   st^rst   naar    Haakon   og 
Skule    var    sammen.      Derfor    sir   bisp    Nikolas    til    Dagfinn 
Bonde:     "hold  jarlen  langt  borte  fra  kongen."     (Se  side  61.) 

20.  Ilevoldene,  naer  Nidaros,  hvor  Sverre  vandt  over  Mag- 
nus   Erlingssjzfn    (1180).  —  Bisp   Nikolas   var   en   av   h0vdin- 
gerne  i  Magnus's  haer. 

21.  Pater  noster,  Fader  vor  osv. 

22.  styrkebeltet,  2den  akt,  note  31. 

23.  tr0nderne,  de  som  hjzlrte  til  Trjzfndelagen. 

24.  Norge  var  inddelt   i   skibreder;  hvert  skibred    (skib  + 
red)  skulde  utruste  (rede  ut)  et  krigsskib. 

25.  tr0nder  (note  23) ;  vikvaering,  fra  Viken,  omkring  Kri- 
stianiafjorden;  agdevaering,  fra  Agder,  i  det  sydlige  Norge; 
hordalaending,   fra    Hordaland,    sydvestlige    Norge;   haaloga- 


NOTES  215 

laending,    fra    Haalogaland,    nordlige    Norge;    sognd01,    fra 
Sogn,  vestlige  Norge. 

26.  Se_  "Klimaksen",  side  40. 

27.  snilde  hode,  cunning  brain. 

28.  dyre,  precious,  holy. 

FJERDE  AKT. 

1.  lyd  i  det  aeldre  sprog  betyr  (relativt)  stilhet  (silence). 

2.  Dovre  heter   fjeldene   som   ligger   mellem   det   norden- 
fjeldske   og    det    s0ndenfjeldske    Norge.   —    Gudbrandsdalen 
strsekker  sig  (extends)  fra  Dovre  til  Mj0sen,  en  indsj0  (lake) 
i  det  0stlige  Norge.  —  Raumarike  (nu  Romerike),  nord0st  fra 
Kristiania.  —  Laaka,  i  nordlige  Raumarike. 

3.  snerred  =  snerret  (snarled).     I  dette  digt  beholdes  sel- 
dre  former  for  rimets  skyld  (se  note  4  og  5). 

4.  hvid  —  hvit. 

5.  skjolde,    flertal,    skulde    heist    vasre    skjold.     (Se    2den 
akt,  note  21.) 

6.  isende,  prassens  participium  dannet  ay  substantivet  is. 

7.  Om  birkebeinerne    se  "Indledning",  side  21   og  22. 

8.  Laaka,  nord  fra  Kristiania,  nasr  Eidsvold.     Om  slaget 
ved   Laaka  se   "Indledning",   side  28. 

9.  Tunsberg  (nu  T0nsberg),  syd  fra  Kristiania,  paa  vest- 
siden   av  fjorden. 

(N.  B.     Thru  error  in  numbering,  the  next  note  is  num- 
bered 12.) 

12.  ha  god  raad  paa  list,  to  have  a  good  store  of  cunning. 

13.  Varbelger   kaldtes    det    parti    som    holdt    sig    til    Skule 
Baardss0n  i  hans  kamp  mot  Haakon  Haakonssjzfn.     Men  nav- 
net  var  f0r  brukt  om  en  flok  som  reiste  sig  mot  Sverre.  — 
I  sagaerne  blev  navnet  skrevet  paa  flere  maater:     Worbelgi, 
Warbelgi    (kort   a),    Warbelgi    (lang   a).      Sidste    led    (belg) 
betyr  skind,  hud.     Var  kan  bety  forsigtig   (wary) ;   det  kan 
ogsaa   bety   mangel.      Den   form   som   gir   bedst   mening,   er 
Vargbelg  (varg,  ulv,  wolf).     Ibsen  bruker  baade  varbelg  og 
vargbelg.     Vi  har  i  denne  utgave  fulgt  Mindeudgave  av  1906. 

14.  Olavs  skrin,  det  skrin  (coffin)  hvori  Hellig  Olav  blev 
lagt.     Skrinet  var  av  s01v;  det  blev  sat  paa  alteret  i  Krist- 
kirken  i  Nidaros  (Trondhjems  domkirke).     Det  maatte  vaere 
tilstede  naar  konger  blev  hyldet  paa  0reting. 

15.  Dette    10fte    som    Skule   gir   sine   masnd,    er   laant    fra 
Sverres  tale  til  sine  maend  f0r  slaget  paa  Kalvskindet  (1179): 
"Enhver  skal  nu  faa  den  vaerdighet  som  han  rydder  sig  rum 
til:  den  skal  bli  lendermand  som  faslder  en  lendermand,  og 
hirdmand  skal  den  bli  som  faelder  en  hirdmand." 

1 6.  i  bytte,  to  boot. 

17.  la  tilfaeldet  raa,  leave  it  to  luck. 

18.  d0dsens,  substantiv  i  genitiv  brukt  som  adverbium.     I 
oldnorsk  bruktes  genitivsmerket  s  baade   efter   substantivet 
og  efter  artikelen.     Andre  eksempler:  landsens,  livsens. 


216  NOTES 


19.  tynger  vegten  for  Haakon,  the  balance  dips  on  Haa- 
kon's  side. 

20.  kunst,   artifice,   tricks. 

21.  blaalys,  marsh  fire,  will-o'-the-wisp.     I  gammel  overtro 
(superstition)    var  blaalys  forbundet  med  overnaturlige  vae- 
sener. 

22.  Den  som  tviler  paa  sin  egen  tvil.     Betragtet  for  sig 
alene  gir  disse  ord  ingen  mening.     Ingen  som  virkelig  tviler, 
er  i  tvil   om   at  han   tviler.      Men   betragtet   i   sammenhaeng 
med  de  forangaaende  replikker  gir  de  god  mening  og  ram- 
mer den  situation  Ibsen  nylig  hadde  vaeret  i,  like  i  blinken. 
De  vil  if01ge  sammenhasngen  si:    at  tvile  paa  at  man  netop 
i  tvilen  har  den  gave  man  traenger  for  at  bli  det  man  jzfnsker 
at  bli.     Den  som  altsaa  fjzfler  sig  kaldt  som  digter,  men  f01er 
at  det  mest  fremherskende  hos  ham  er  tvilen,  han  er  "ufrisk" 
hvis  han  ikke   erkjender  at  netop  denne  tvil  er  gaven  han 
beh0ver.    Med  tvilens  digter  mener  Ibsen:   at  tvile  paa  snart- 
sagt  alt  baade  hos  sig  selv  og  hos  andre,  og  at  vsekke  tvil ; 
likesom  at  ssette  et  sp0rsmaalstegn  efter  alt  mellem  himmel 
og  jord  for  at  faa  folk  til  at  pr0ve  det.    Og  i  denne  forstand 
er  Ibsens  hele  digtning  baade  f0r  og  efter  "Kongsemnerne" 
tvilens  digtning.     Man  har  sagt  at  hele  hans  digtning  f0r  "Vild- 
anden"  ("Indledning",  note  33)  er  et  eneste  stort  sp0rsmaal: 
er  det  rigtig  stort  det  store?  mens  hans  digtning  med  og  fra 
"Vildanden"  naermest  maa  siges  at  vaere  det  motsatte  sp0rs- 
maal:    er  det  rigtig  smaat  det  smaa?     Kort  sagt,  han  vilde 
faa  folk  til  at  taenke  selvstaendig  og  pr0ve  alle  livsvasrdierne. 

Og  at  Ibsen  virkelig  fik  en  fast  tro  paa  at  dette  var  hans 
opgave  som  digter,  det  vet  vi,  og  det  har  han  selv  paa  sin 
Ibsen'ske  maate  uttrykt  i  de  bekjendte  ord: 
kun;   mit  kald   er   ei  at   svare.'" 
andre  vise  botemidlet  (the  remedy): 
at  der  traenges  et  botemiddel." 

23.  knaesaette,   adoptere,   gj0re   til   sin   egen.     At   saette   et 
barn  paa  sit  knse  var  tegn  paa  at  barnet  var  adoptert. 

24.  Thomas   Becketts  grav   er  i  England    (2den  akt,  note 
28). 

25-  Jeg  har  privet  det.  Skule  sigter  til  (refers  to)  at  han 
br0t  med  Haakon  Haakonss0n  og  lot  sig  hylde  som  konge 
(3dje  akt.  Se  ogsaa  "Klimaksen",  side  40). 

26.  That  is:  I  should  hardly  have  been  able  to  make  the 
sacrifice. 

27.  Istedetfor  den  lasngere  form  fader  skrives  nu  heist  far. 
Men  i  enkelte  situationer  og  i  visse  rytmiske  saetninger  pas- 
ser det  bedst  at  bruke  den  lasngere  form  fader.     Slik  er  det 
ogsaa  med  mor  (moder)  og  bror  (broder). 

28.  Skule  stjaeler  Haakons  kongstanke.     ("Indledning",  side 
41;  3dje  akt,  side  134.) 

29.  Ekeberg  er  et  lavt  fjeld  paa  sydsiden  av  Oslo. 

30.  brygge,  wharf,  st0,  small   landing-place  for  boats. 

31.  Ibsens   kvinder   pleier  man   at   dele   i   tre  grupper:   de 


,  og  act  nar  nan  seiv  paa  sin 
bekjendte  ord:  "Jeg  sp0rger 
."  Det  vil  egentlig  si:  "La 
icdy) ;  mit  kald  er  kun  at  vise 


NOTES  217 


ideale,  de  dzemoniske,  og  de  (mere  eller  mindre)  moderne. 
Alle  de  fire  kvinder  i  "Kongsemnerne"  som  vi  Iserer  bedst  at 
kjende,  kan  vi  trygt  henf0re  til  f0rste  gruppe.  De  er  ikke 
alle  feilfri;  men  forsaavidt  de  bar  begaat  nogen  feil,  bar  de 
i  rik  mon  ogsaa  sonet  for  dem.  De  bar  alle  de  samme  grund- 
tnek.  De  er  ydmyge  og  fprdringsl0se;  det  falder  dem  aldrig 
ind  at  fordre  noget  for  sig  selv.  Lider  de  ondt,  klager  de 
aldrig.  Paa  den  anden  side  synes  der  ikke  at  vaere  nogen 
grsense  for  deres  hengivenhet  og  selvfornegtende  offervillig- 
het  for  dem  de  elsker.  Og  i  alt  dette  er  de  like;  det  er 
umulig  at  si  hvem  som  er  stjzfrst.  Men  i  en  henseende  er 
uten  tvil  Margrete  stjzfrst.  Hun  var  sikkert  likesaa  god  dat- 
ter  som  Ragnhild  var  hustru,  elsket  sin  far  likesaa  h0it  som 
Ragnhild  sin  mand.  Og  dog  kan  bun  her  tale  som  hun  gj0r! 
Det  kunde  neppe  nogen  av  de  andre  ha  greid  om  de  hadde 
vaeret  i  hendes  sted.  Hun  var  altsaa  ikke  saa  bundet  av  sit 
hjertes  f01elser  som  de  andre.  Ogsaa  disse  kunde  hun  ofre 

—  av  h0iere  hensyn.     Hun  kunde  "ofre  Isak".     Hun  er  alt- 
saa en  st0rre  aand;  det  er  heltinden  vi  ser  her.  —  Og  i  fuld 
harmoni    hermed    staar    ogsaa    hendes    optraeden    hin    nat    i 
Elgesaeter  kloster.     Paa  sin  fars  sp0rsmaal  svarer  hun  som 
vi  f01er  hun  maatte  og  burde  svare;  det  motsatte  syar  vilde 
ha  vasret  umenneskelig   (side  203).     Av  datterlig  pietet  var 
hun   villig   til  —  som   det   heter   i   en    replik  —  at    "lukke    det 
fagreste  lys  ute  fra  sit  liv".    Ogsaa  her  ofrer  hun  det  kjaereste 
hun  har  —  av  h0iere  hensyn. 

FEMTE  AKT. 

1.  Efter  formen  er  dette  en  sp0rgesaetning:  men  meningen 
er:     Jeg  ser  ikke  ut  som  en  konge;  jeg  kan  ikke  tale  nu. 

2.  At  rane  (to  rob)  i  en  kirke  var  helligbr0de  (sacrilege). 

3.  I  religi0s  stil  brukes  ydre  —  yderst,  ellers  brukes  ytre 

—  ytterst. 

4.  At  banlyse   eller   lyse    (i)    ban   betyr   at   utelukke    fra 
kirken  og  dermed  fra  Gud   (excommunicate). 

5.  —  how  can  it  be  accounted  to  me  as  a  crime? 

6.  Ordet     dyrt     betyr     her     hellig.      (Sammenlign     tysk 
"teuer".) 

7.  Elgesaeter,  et   kloster  ved   Nidelven,   syd   fra   Nidaros. 

8.  staa  tilrette,  vaere  ansvarlig  (responsible)   for  retten. 

9.  hvad  vi  har  fore,  what  we  are  about. 

10.  D.  v.  s.:  der  er  ikke  en  saa  fortvilet  gjerning  at  jeg 
ikke  vaager  at  gj0re  den. 

n.  Hlade  (nu  Lade),  en  gammel  gaard  naer  Nidaros,  som 
i  sagatiden  tilh0rte  en  jarleslegt;  hammer  (crag). 

12.  hede  (hete),  for  at  rime  med  dernede. 

13.  passelig  trin,  passelig  stilling  (suitable  position). 

14.  D.  v.  s. :  der  blir  tid  nok  at  snakke  om  det   (at  kj0pe 
sig  10s)  siden. 


218  NOTES 


15.  Inverted  order  to  show  condition;  the  principal  clause 
begins  with  da  er  det  bisp  Nikolas  osv. 

16.  fra  sig  selv,  beside  herself. 

17.  gid   (Gud  gi  det);  ramme   (strike),  konjunktiv   for  at 
uttrykke  0nske. 

18.  at  gaa  i  rette,  to  present  complaints  or  accusations. 

19.  Samle.     Imperativ  er  almindelig  lik  stammen   (saml); 
men   for  velklangens   skyld  kan   i   enkelte   verber   imperativ 
vaere  lik  infinitiv. 


VOCABULARY. 


Strong  verbs  have  the  principal  parts  given  in  the  fol- 
lowing order:  infinitive — past  tense — perfect  participle.  As 
a  rule  a  prefix  is  given  with  the  infinitive  only. 

Regular  weak  verbs  are  followed  by  Roman  numerals  to 
indicate  the  class:  Class  I  adds  et  to  the  stem  to  form  both 
past  tense  and  perfect  participle;  class  II  adds  te  to  form 
past  tense,  and  t  to  form  perfect  participle;  class  III  ad'ds 
dde  to  form  the  past  tense,  and  dd  to  form  perfect  participle. 

The  student  must  bear  in  mind  that  the  neuter  of  ad- 
jectives may  be  used  as  adverbs. 

The  gender  of  nouns  is  indicated  by  n  (neuter)  and  c 
(common). 


aand,  c,  spirit;  mind,  soul. 

aandsfravaerende,     absent- 
minded. 

aapne,  I,  to  open. 

aarsak,  — er,  c,  cause;  reason. 

abbedisse,  c,  abbess. 

adkomst,  c,  access;  right. 

adskille,  II,  to  separate. 

agt,  c,  intention. 

agte,    I,    to    intend;    at   agte 
paa,  to  heed. 

aker,  — re,  c,  field. 

akkurat,  exactly. 

aksel,  — let,  c,   shoulder. 

alder,  — re,  c,  age. 

aldrig,  never. 

aller,    (intensive   adverb),   of 
all. 


allevegne    [ — veine],   every- 
where. 

allikevel,  anyhow;  after  all. 
almindelig,  general;  common, 
altsaa,  so;  then;  consequent- 

ly. 

alvor,  n,  seriousness. 

anderledes,  otherwise;  differ- 
ent. 

ane,  II,  to  forebode;  to  sus- 
pect. 

anelse,  c,  foreboding. 

anerkjendelse,  c,  recognition; 
appreciation. 

anf0re,  II,  to  lead;  to  present. 

anf0rer,  c,  leader. 

angaa,  —  gik,  — gaat,  to  con- 
cern. 

angel,  c,  bait. 

anger,  c,  remorse. 

angre,  I,  to  regret;  to  repent. 


220 


VOCABULARY 


angst,  c,  dread;  anguish. 

anklage,  I,  to  accuse;  noun: 
accusation. 

anledning,  c,  occasion;  op- 
portunity. 

anse  —  ansaa  —  anset,  to 
view;  to  consider. 

anseelse,  c,  regard;  esteem. 

anskuelig,  plain;  illustrative. 

anstrengelse,  c,   effort. 

antal,  n,  number. 

antyde,  I,  to  intimate;  to 
indicate. 

armod,  c,  poverty. 

arv,  c,  inheritance. 

arvef01gelov,  c,  law  governing 
the  right  of  succession  to 
the  throne. 

arving,  c,  heir. 

attpaa,  in  addition;  besides. 

avgj0re,  — gjorde,  — gjort,  to 
decide. 

avgrund,  — e(r),  c,  abyss. 

avholdt,  esteemed;  loved. 

avindsmand,  c,  enemy. 

avkald,  gi  —  paa,  to  give  up; 
to  renounce. 

avmagt,  c,  impotence;  power- 
lessness. 

avle,  I,  to  beget. 

avlaegge,  — la,  — lagt,  to  put 
off;  to  lay  aside;  —  ed,  to 
take  oath. 

avsindig,  insane. 

avskaffe,  I,  to  abolish. 

avslutning,  c,  end;  close. 

avspeile,  II,  to  reflect. 

avsted,  away. 

avsaette,  — satte,  — sat,  to  de- 
pose. 


baade,  I,  to  boot;  to  benefit. 

bakke,  c,  hill. 

bakved,  back  of. 

bande,   I   or   II,  to  swear;  to 

curse. 

bane,  I,  to  open  a  path, 
banesaar,  n,  mortal  wound, 
banke,  I,  to  knock;  to  beat, 
barmhjertig,  merciful. 
be  —  bad  —  bedt,  to  ask. 
bede  —  bad  —  bedet,  to  pray, 
bedaekke,  I,  to  cover, 
befale,  II,  to  command, 
begaa,  to  commit, 
begeistring,  c,   enthusiasm, 
begivenhet,  c,  event, 
begjaer,   n,   desire, 
begyndelse,   c,   beginning, 
behandle,   I,  to  treat, 
beholde,  — holdt,  — holdt,  to 

keep;  to  retain;  to  hold, 
behov,  — ,  n,  need. 
beh0ve,  — de,  — d,  to  need, 
beint    fram    (bent    frem), 

straight     ahead;     out     and 

out. 

bekraefte,  I,  to  confirm. 
belg,  — er,  c,  skin,  fur. 
belje,  I,  to  bellow. 
ben,  straight, 
ben,  n,  leg;  foot, 
berede,  II,  to  prepare, 
beredvillig,  willing (ly). 
berg,  n,  mountain. 
berge,  I,  to  save, 
berolige,  I,  to  calm. 
berserk,    c,    a    wild    warrior; 

(ber,  bear;  serk,  coat). 
ber0mt,  famous;  noted. 


VOCABULARY 


221 


besat,  possessed  (of  an  evil 
spirit). 

besiddelse,  c,   possession. 

besindelse,  c,  recollection;  at 
komme  til  — ,  to  recover 
one's  senses. 

besitte,  to  possess. 

beskuelse,  c,  view;  inspection. 

beslutning,  c,  decision. 

beslutte,  I,  to  decide. 

bestaa  av,  consist  of. 

bestemme,  II,  to  decide;  to 
determine. 

bestemthet,  c,  firmness. 

bes0k,  — ,  n,  visit. 

betale,  II,  to  pay. 

betingelse,  c,  condition. 

betragte,  I,  to  view;  to  con- 
sider. 

bety(de),  to  mean. 

betydelig,   considerably. 

betydning,  c,  meaning,  im- 
portance. 

betaenke  sig,  II,  to  delibe- 
rate; to  reconsider. 

bevare,  II,  to  save. 

beverte,  I,  to  entertain;  to 
serve  (guests). 

bevise,  II,  to  prove. 

bevaeget,  moved. 

bevaegelse,  c,  motion;  emo- 
tion; excitement. 

bidrag,  — ,  n,  contribution. 

bie,  I  or  III,  to  wait. 

bifald,  n,  applause;  approval. 

bile,  c,  broad-ax. 

billede,  n,  picture. 

billig,  just,  fair. 

bislag,  n,  entry. 

bisp  (biskop),  c,  bishop. 

bispedragt,  c,  bishop's  robes. 


bispehue,  c,  mitre. 

bispestav,  c,  crozier. 

bjerg  (=berg),  — e,  n,  moun- 
tain. 

bj0rnefeld,  c,  bear-skin. 

blaase,  II,  to  blow. 

blafre,  I,  to  flare. 

blegne,  I,  to  pale. 

blek,  pale. 

bli  —  blev  —  blit,  to  become; 
to  remain.  Auxiliary  to 
form  passive  voice. 

blik,   n,    look;    glance. 

blodtog,  n,  blood-pageant. 

blot,  only. 

blotte,  I,  to  uncover. 

blyges,  to  be  ashamed. 

blygsel,  c,  bashfulness. 

b!0(de),  III,  to  bleed;  to  die. 

b!0t,  soft. 

bom,   c,  bar   (obstruction). 

bonde,  pi.  b0nder,  Norse 
farmer;  land  owner. 

borg,  — e,  c,  castle. 

borgerkrig,  — e,  c,  civil  war. 

bot,  c,  expiation. 

braat,  soon. 

braate,  c,  obstruction  (heap 
of  felled  trees). 

brat,  steep. 

bred,  broad. 

bredd,  c,  shore. 

brede,  II,  to  spread. 

bretspil,  n,  a  game  similar  to 
chess. 

brev,  n,  letter. 

brikke,  c,  used   in  bretspil. 

briste  —  brast  —  brustet,  to 
burst;  to  break. 

bro,  — er,  c,  bridge. 

brod,  c,  prong;  sting. 


222 


VOCABULARY 


broget,  variegated;  spotted. 

brud,  n,  break. 

bruke,  II,  to  use. 

bruksret,  c,  right  to  use. 

brygge,  c,  pier. 

bryllup,  n,  wedding. 

brynde,  c,  passion. 

brynje,  c,  cuirass. 

bryst,  n,  breast. 

bryte  —  br0t  —  brutt,  to 
break. 

brytning,  c,  break;  conflict. 

br0d,  n,  bread. 

brode,  c,  sin;  crime. 

bud,  n,  command;  command- 
ment; message;  messenger. 

budskap,  n,  message;  report. 

buevindu,  — er,  n,  bow-win- 
dow. 

by,  — er,  c,  town. 

byde  —  b0d  —  budt,  to  of- 
fer •  to  command. 

bygd,  — er,  c,  settlement; 
district. 

bygge,  I,  to  build. 

bygning,  c,  building. 

bytte,  I,  to  trade. 

baeger,  n,  beaker;  cup. 

baere  —  bar  —  baaret,  to  bear ; 
to  carry. 

b0ie,  -de,  — d,  or  I,  to  bend; 
—  sig,  to  yield. 

b0n,  — ner,  c,  prayer. 

b0nlig,   imploring;    suppliant. 

b0r,  c,  sailing  breeze. 

b0te,  II,  to  mend;  to  atone. 

D. 

da,   adv.,   then;    conj.,    when, 

as. 
daad,  c,  deed;  achievement. 


dages,  to  dawn. 

daggry,  n,  dawn;  break  of 
day. 

dagst0t,  daily. 

dale,  II,  to  fall;  to  sink. 

danne,  I,  to  form. 

datter,  pi.  d0tre,  c,  daughter. 

dels . . .  dels,   partly . . .  partly. 

deltagende,   sympathizingly. 

deltager,  c,  participant. 

dertil,  besides;  in  addition. 

des..  .des,  the. .  .the. 

desuten,  besides. 

digter,  c,  poet;   author. 

direkt0r',  c,  director;  man- 
ager. 

disig,  hazy. 

disk,  c,  paten. 

djerv,  bold;  brave. 

dog,  yet;  however. 

dom,  c,  judgment. 

dommedag,  c,  judgment  day. 

doven,  lazy. 

dra(ge)  —  drog  —  dra(ge)t, 
to  draw;  to  leave. 

drap,  n,  murder. 

dreie  sig  om,  to  hinge  on;  to 
concern  itself  with. 

driste  sig,  I,  to  dare;  to  ven- 
ture. 

drive  —  drev  —  drevet,  to 
drift;  to  drive;  to  impel. 

draspe  —  drap  —  draspt  (or 
II),  to  murder. 

dr0m,  — me(r),  c,  dream. 

drpmme,  II,  to  dream. 

due,  III,  to  be  of  account. 

dufte,  I,  to  scent. 

duge,  see  due. 

dukke  op,  I,  to  appear. 

dunkel,  dark;  indistinct 


VOCABULARY 


223 


dverg,  — e(r),  c,  dwarf. 

dygtig,  efficient;  goodly,  suf- 
ficiently. 

dyr,  costly;  holy. 

daskke,  I,  to  cover. 

daempe,  I,  to  muffle  ;  daempet, 
softly. 

d0dsdom,   c,   death-sentence. 

d0dsleie,  n,  death-bed. 

d0dsskyld,  c,  mortal  sin. 

d0gn  [d0in],  n,  day  of  24 
hours. 

d01ge  —  dulgte  —  dulgt,  to 
keep  secret;  to  conceal. 

d0nne,  I,  to  rumble;  to  din. 


ed,  c,  oath. 

een  =  en,  one. 

efterf01ger,  c,   successor. 

efterlate,  —lot,  — latt,  to 
leave. 

efterligning,  c,  imitation. 

eftermaele,  posthumous  fame. 

eftersom,  according  as;  since. 

egentlig,  real;  true. 

egge,  I,  to  incite. 

egte,  real;  genuine. 

egte,  I,  to  wed. 

egtef0dt,  born  in  wedlock. 

egteskap,  n,  marriage. 

eie  —  eide  —  eid  (eiet),  to 
own. 

eiendom,  c,  property;  pos- 
session. 

eiendommelig,  peculiar;  sin- 
gular. 

ek,  c,  oak. 

ekestamme,  c,  trunk  of  an 
oak  tree. 


elv,  — e(r),  c,  stream;  river, 
embede,  n,  office, 
end,  though, 
endda,  yet;  anyhow, 
eneret,  c,  sole  right, 
enes  —  entes,  to  agree, 
enetale,  c,  soliloquy, 
enevaelde,  n,  absolute  power; 

absolute  monarchy. 
enhet,  c,  unity, 
enig,  agreed, 
enke,  c,  widow, 
enkelt,  single;  simple, 
enkelte,  certain  ones;  a  few. 
ensomhet,  c,  loneliness. 
enten . . .  eller,  either ...  or. 
erfaren,  experienced, 
erfaring,  c,  experience, 
erkebisp,  c,  archbishop, 
erkeskjelm,  c,    (arch)  rogue, 
erklaering,  c,  declaration, 
erobre,  I,  to  win;  to  conquer, 
erving  (arving),  c,  heir, 
etpar,  a  couple   (of), 
evig,  eternal, 
evne,  I,   to  be  able, 
evne,  c,  ability;  faculty. 

F. 

faa  —  fik  —  faat,  a  verb  de- 
noting possession,  neces- 
sity, obligation;  as  tense 
auxiliary  it  forms  the  fu- 
ture perfect  and  2nd  con- 
ditional. 

faafaengt,  in  vain. 

fager,   fair;    beautiful. 

fakkel,  pi.  fakler,  torch. 

faktisk,  in  fact. 


224 


VOCABULARY 


fald,  n,  fall;  i  (saa)  — ,  in 
(that)  case. 

falk,  c,  falcon;  hawk. 

fange,  I,  to  catch;  to  capture. 

fare,  c,  danger. 

fare  —  for  —  faret,  to  fare; 
to  go. 

farmand,  c,  traveller;  sailor. 

farve,  c,  color. 

fat,  hadde  ham  fat,  had  him 
fast. 

fatte,  I,  to  grasp;  to  compre- 
hend; —  sig,  to  compose 
one's  self. 

fattes,  to  be  lacking. 

fattig,  poor. 

favne,  I,  to  embrace. 

feil,  c,   mistake. 

finde  —  fandt  —  fundet,  to 
find;  at  —  sig  i,  to  stand 
for. 

fjeld,  n,  mountain. 

fjern,  distant. 

fjerne,  I,  to  remove. 

fjaer,  — e(r),  c,  feather. 

flaate,  — r,  c,  fleet. 

flakke,  I,  —  om,  to  wander. 

flere,  more;   several. 

flest(e),  most. 

flid,  c,  diligence. 

flomme,  I,  to  flow;  to  flood. 

flugt,  c,  flight. 

flygte,  I,  to  flee. 

flaenge,  II,  to  shred. 

fl0i,  c,  vane. 

fl0iten,  at  vaere  — ,  to  disap- 
pear; flown;  gone, 
fnug,  n,  particle;  mote, 
foran,  before, 
forandring,  c,  change. 


forbande,   II   or   I,   to   curse. 

forbarme  sig,  I,  to  have  com- 
passion. 

forbarmelse,  c,  compassion. 

forbehold,  n,  reservation. 

forberede,  II,  to  prepare. 

forbi,  past;  over. 

forbindelse,  c,  connection. 

forbitre,  I,  to  embitter. 

forbrutt,  offended;   sinned. 

forbund,  n,  alliance. 

forbundsfaelle,  c,  ally. 

forbyde,    — b0d,    — budt,    to 
forbid. 

forbytte,  I,  to  exchange. 

fordre,  I,  to  demand. 

fordrive,  to  drive  away. 

fore,  I,  to  feed. 

foregiven,  pretended. 

forene,  II  or  I,  to  unite. 

forening,   union;   association. 

forfald,   lovlig  — ,   legitimate 
excuse. 

forfatning,  c,  form  of  govern- 
ment; condition. 

forfatter,  c,  author. 

forfaerde,  I,  to  scare. 

forf01ge,  — fulgte,  — fulgt,  to 
pursue. 

forgifte,  I,  to  poison. 

forgjaeves,  in  vain;  futile. 

forhatt,  hated;  hateful. 

forhold,    n,    condition;    rela- 
tion. 

forholdsvis,  relatively. 

forhaeng,  n,  curtain. 

forh0ining,  c,  elevation. 

forklare,  I  or  II,  to  explain. 
forladelse,  c,   forgiveness, 
forlange,  II,  to  demand. 


VOCABULARY 


225 


forlate,  — lot,  — latt,  to  for- 
give; to  desert;  to  leave. 

forlik,  n,  reconciliation. 

forlike,  II,  to  reconciliate. 

forlise,  II,  to  lose;  to  wreck. 

forlovede,  c,  betrothed. 

formel',    according   to    form. 

formynder,  c,  guardian. 

fornem,  distinguished. 

fornemmelig,  chiefly.         -— 

fornemmelse,  c,  feeling;  per- 
ception. 

fornaermelse,  c,  offense;  in- 
sult. 

forn0ie,  — dc,  — d  (or  — et), 
to  please;  to  satisfy. 

forsage,  I,  to  renounce. 

forsagthet,  c,  despondency. 

forsegle   [ — seile],  I,  to  seal. 

forsigtig,  careful. 

forsikre,  I,  to  assure. 

forskjel,  c,  difference. 

forskjellig,  different. 

forskrive,  to  consign. 

forskraekket,  terrified. 

forslaa,  — slog,  — slaat,  to 
suffice. 

forsone,  I  or  II,  to  reconcile. 

forspilde,  II,  to  forfeit;  to 
lose. 

forstaa,  — stod,  — staat,  to  un- 
derstand. 

forstand,  c,  reason. 

forstenet,  petrified. 

forstyrre,  I,  to  disturb. 

forsaet,  n,  purpose. 

fortabelse,  c,  loss;  perdition. 

fortjene,  II,  earn;  deserve. 

fortrin,  n,  advantage;  superi- 
ority. 


fortrinsvis,  preferably. 

fortsaette,  to  continue. 

fortvilet,  desperate;   frantic. 

fortaelle,  — talte,  — talt,  to 
tell;  to  narrate. 

fortaenke,  II,  to  blame. 

forunderlig,  wonderful. 

fonindret,  surprised. 

forutsaetning,  c,  presumption. 

forutsaette,  presuppose. 

forveien,  i  — ,  in  advance. 

forvildet,  bewildered;  crazed. 

forvirre,  I,  to  confuse;  de- 
range. 

fostre,  I,  to  bring  up. 

fotsid,  long. 

fotskammel,  c,  foot-stool. 

frasagn,  n,  report. 

fred,  c,  peace. 

frede,  I,  to  protect;  to  take 
care  of. 

fredl0s,  outlawed. 

fredsael,  peaceful. 

freidig,  undaunted. 

frelse,  c,  salvation. 

frelse,   II,  to   save. 

fremdeles,  still,  yet. 

fremfor,  in  preference  to; 
—  alt,  above  all. 

fremfaerd,  c,  conduct;  course 
(of  action). 

fremgaa,  to   appear. 

fremherskende,  predominat- 
ing. 

fremme,  I,  to  promote. 

fremmed,  strange,  foreign;  i 
det  — e,  abroad. 

fremstille,  II,  to  present. 

fremtraedende,   prominent. 

frisk,  sound;  healthy;  well. 


226 


VOCABULARY 


friskne,  I,  to  become  well. 

frist,  c,  respite;  delay. 

friste,  I,  to  tempt;  to  experi- 
ence; to  attempt. 

frivillig,  voluntarily. 

from,  pious. 

frue,  c,  lady. 

frugtbar,  fertile,  fruitful. 

frygte,  I,  to  fear. 

fryse  —  fr0s  —  frosset,  to 
freeze. 

fraende,  c,  kinsman. 

fugl,  — e(r),  c,  bird. 

fuldbyrde,  I,  to  accomplish; 
to  carry  out. 

fuldkomme,  I,  to  fulfill. 

fuldkommen,  perfect;  com- 
plete. 

fuldstaendig,  complete. 

funkle,  I,  to  sparkle. 

furuen,  the  pine  (tree). 

fylke  [ — kje],  n,  a  noun  de- 
rived from  folk,  used  to 
designate  the  people  of  a 
district  as  well  as  the  dis- 
trict itself  (=  county). 

fylke,  I,  to  gather. 

fylking,  c,  host,  army. 

fynd,  n,  pith;  impressiveness. 

fyr,  c,  fellow. 

fyrfat,   n,   brazier. 

fyrste,  c,  ruler;  prince. 

faedrene  side,  the  male  (fa- 
thers') side. 

faelde,  c,  trap. 

faelde,  II,  to  fell;  to  slay; 
—  dom,  to  pronounce  sen- 
tence. 

faelles,  (in)  common. 

faerdig,  ready;  through. 


faering,  c,  boat  having  four 
oars. 

faerre,  fewer. 

faeste,  attach;  conjoin. 

faestemand,  c,  betrothed. 

faestne,  I,  to  fasten. 

f0de,  II,  to  bear. 

f0dsel,  c,  birth. 

f0ie,  I,  to  please,  to  humor; 
—  sammen,  to  join;  —  til, 
to  add;  —  sig  expresses  a 
general  idea  of  accommo- 
dation. 

fpielig,  yielding. 

f01else,  c,  feeling. 

f01ge  —  fulgte  —  fulgt,  to 
follow. 

fplge,  c,  consequence;  com- 
pany. 

f0r,  sooner;  before. 

f0re,  II,  to  lead. 

f0rstningen,  i  — ,  at  first;  in 
the  beginning. 


gaa  —  gik  —  gaat,  to  go;  to 
walk;  —  for  sig,  to  take 
place;  det  gaar  ikke  an,  it 
will  not  do. 

gaard,  c,  courtyard;  house. 

gaate,  c,  riddle,  enigma. 

gad,   see  gide. 

gal,  wrong;  crazy;  galmands- 
ord,  words  of  a  madman. 

gang,  i  — ,  a  going;  in  mo- 
tion. 

ganske,  quite. 

garn,  n,  net. 

gate,  c,  street. 

gavmild,  generous. 


VOCABULARY 


227 


gavn.  p,  benefit. 

geisthg,  clerical. 

geistlighet,  c,   clergy. 

genial',  ingenious. 

gide  —  gad  —  giddet,  to  have 
a  mind  to. 

gifte,  I,  to  marry. 

gild,  great;  splendid. 

gilde,  n,  feast;  festival. 

gjemme,  II,  to  hide.         <• 

gjenganger,  c,   ghost. 

gjenklang,   c,   echo. 

gjenlevende,  surviving. 

gjennem,  through. 

gjenoprette,  I,  to  re-establish. 

gjenreise,  to  resurrect. 

gjerne,  gladly;  with  pleasure; 
probably. 

gjerning,  c,  work;   deed. 

gjaelde  —  gjaldt  —  gjaeldt,  to 
concern;  to  be  of  impor- 
tance. 

gj0dsle,   I,  to  fertilize. 

glat,  smooth. 

gni(de)  —  gned  —  gnedet, 
to  rub. 

gnistre,  I,  to  sparkle. 

gny,  n,  din;  noise. 

gods,  n,  property. 

godtgj0re, gjorde,  — gjort, 

to  make  good;  to  substan- 
tiate. 

graane,  I,  to   turn  gray. 

gram,  fierce. 

gran,  n,  particle. 

gran,  c,  spruce  (tree)-.. 

grande,  c,  neighbor. 

granske,  I,  to  investigate. 

grant,  clearly. 


greie,  — de,  — d,  to  clear;  to 
be  able  to  do;  to  manage. 

greie,  ha  —  paa,  to  be  in- 
formed; to  know. 

greit,  clearly. 

grid,  pardon;  truce. 

gripe  —  grep  —  grepet,  to 
grasp;  to  move  (emotion- 
ally). 

gru,  c,  dread;  horror. 

gruble,  I,  to  ponder. 

grund,  — -e(r),  c,  ground; 
reason;  paa  —  av,  because 
of. 

grunde,  I,  to  meditate. 

grundig,  thorough. 

grundlag,  ri,  basis. 

grundlaegge,  —la,  — lagt,  to 
found;  to  establish. 

grundstemning,  c,  real  mood. 

grundtraek,  n,  main  trait. 

grundvold,  c,  foundation. 

grus,  n,  ruin. 

grusom,  cruel. 

gry,  III,  to  dawn. 

graense,  c,  boundary;  limit; 
— skjel,  line  or  mark  of  di- 
vision. 

gr0de,  c,  grain;  crop. 

gudsdom,  c,  ordeal;  divine 
judgment. 

gyse,  II,  to  shudder. 

H- 

haan,  c,  scorn;  mockery,;  • 
haane,  — te,  — et,  to  mock, 
haardf0r,  hardy. 
hake,  c,  chin.  . 


228 


VOCABULARY 


hals,  — e(r),  c,  neck;  hard — , 
an  ugly  man,  tough  cus- 
tomer. 

handle,  I,  to  act 

hank,  c,  handle  or  ring  on  a 
casket. 

harmes,  to  become  angry. 

hartad,  well-nigh. 

hedenskap,  n,  paganism. 

heftig,  violent;   vehement. 

heise,  II,  to  raise;  to  hoist. 

hel,  whole. 

held,  n,  fortune,  luck. 

helgen,  c,  saint;  — sol,  halo. 

heller,  rather. 

helligdom,  c,  shrine;  sacred 
thing;  sanctuary. 

helse,  c,  health;  — bot,  rem- 
edy; healing. 

heist,  preferably. 

belt,  c,  hero;  — inde,  heroine. 

heltedigt,  n,  heroic  poem. 

hemme,  I,  to  restrain;  to 
hamper. 

hemmelig,  secret. 

henseende,  c,  respect. 

hensigt,  c,.purpose. 

hensyn,  n,  view,  respect;  ta 
—  til,  take  into  considera- 
tion. 

hente,  I,  to  fetch. 

herberge,  n,  inn;  quarters. 

herje,  I,  to  ravage. 

herlig,  glorious;  noble. 

herre,  c,  lord. 

herred,  c,  land  division  cor- 
responding to  the  "hun- 
dred." 

herse,  c,  chieftain  in  a  herred. 

herske,  I,  to  rule. 


hertug,  c,  duke. 

hevn,  c,  vengeance. 

hidsig,  eager;  fierce;  hot. 

hige,  I,  to  yearn. 

hilse,  II,  to  greet;  to  salute. 

hilsen,  c,  greeting. 

himmel,  c,  heaven;  — kaaren, 
chosen  by  heaven. 

hin,  that,  yonder. 

bird,  c,  bodyguard;  men  as- 
sociated with  the  king  or 
chieftain. 

hit,  hither. 

hit(ind)til,  up  to  this  time. 

hjul,  n,  wheel. 

hj0rne,  n,  corner. 

hoderystende,  shaking  (one's) 
head. 

holde  —  holdt  —  holdt,  to 
hold;  —  inde,  to  stop. 

holdent,  helt  og  — ,  com- 
pletely. 

holme,  c,  small  island. 

hos,  by,  with. 

hovedindgang,  c,  main  en- 
trance. 

hovedrolle,  c,  chief  part. 

hovmod,  n,  pride;  haughti- 
ness. 

hu,  c,  mind. 

hue,  c,  cap;  bispe — ,  mitre. 

hug,  c,  desire. 

hurtig,  fast;  quick-. 

husfolk,  n,  servants. 

hustru,  c,  wife. 

hvemsomhelst,  anyone  at  all. 

hvermand,   anyone. 

hvi,  why. 

hvile,  II,  to  rest. 

hvirvle,  I,  to  whirl. 


VOCABULARY 


229 


hvis,  if. 

hvis,  whose. 

hviske,  I,  to  whisper. 

hykle,  I,  to  pretend;  to  feign. 

hylde,  I,  to  pay  homage;  to 
swear  allegiance. 

hylle,  I,  to  envelop. 

haeder,  c,  honor. 

haelde,  I,  to  lean;  to  incline. 

haer,  c,  army. 

haerfaerd,  c,  war. 

haermaend,  warriors. 

haerskrik,  n,  war-cry. 

hastte,  c,  hood. 

hasvde,  I,  to  maintain;  to  up- 
hold; to  assert. 

haeve,  I,  to  raise;  to  end  (a 
meeting). 

hpimaelt,  loud-voiced. 

hjzfine,  to  rise;  to  raise  aloft. 

h0k,  c,  hawk. 

h0st,  c,  fall,  autumn. 

h0ste,  I,  to  reap. 

h0vding,  c,  chieftain. 


ialfald,  at  any  rate. 

ifald,  in  case. 

ifaerd,  vaere  —  med,  to  be 
about. 

if01ge,  according  to. 

(i)gjennem,  through. 

igjaere,  brewing. 

ihaende,  in  hand. 

ihjel,  to   death. 

ihug,  komme  — ,  to  remem- 
ber. 

He,  II,  to  hasten. 

ild,  c,  fire. 

ilde,  badly. 


ilsindet,  hasty. 

ilsomt,  hastily. 

ilaegge  skat,  to  tax. 

imens,   meanwhile. 

imidlertid,  however. 

inat,  tonight. 

indbyrdes,  mutual;  among 
themselves. 

indeholde,  to  contain. 

indfalden,  haggard. 

indflydelse,  c,  influence. 

indfare,  II,  to  lead  in;  to  in- 
troduce. 

indhold,  n,  contents. 

indkraeve,  I,  to  collect. 

indledning,  c,  introduction. 

indtryk,  n,  impression. 

indtraeden,  c,  entering. 

indtraengende,   insistently. 

indvie,  I  or  III,  to  dedicate. 

ingenlunde,  by  no  means. 

intrigant,  c,  intriguer. 

irsk,  Irish. 

islaending,  c,  Icelander. 

isne,  I,  to  freeze. 

iveiret,  aloft. 

ivrig,  zealous. 

J. 

jage  —  jog  —  jaget,  to  chase. 

jammer,  c,  misery. 

jarl,  — er,  c,  earl. 

jer  (=dere,  Dem),  you. 

jernbyrd,  c,  ordeal. 

jertegn    [ — tein],    n,    miracle. 

jevn,  even;  equal. 

jevnbyrdig,  of  equal  rank  (by 

birth). 

jorden,  the  earth, 
junker,  c,  young  nobleman. 


230 


VOCABULARY 


kaar,  pi,  condition;  circum- 
stances. 

kaare,  I,  to  choose,  to  elect, 
kald,  n,  calling, 
kalde,  II,  to  call, 
kaldelse,  c,  call;  calling, 
kalk,  c,  chalice, 
kamp,  — e,  c,  fight;  struggle, 
kanhaende,  perhaps;  maybe. 
kanske,  mayhap;  perhaps. 
kar,  n,  goblet;  vessel. 
karl,  — e,  c,  man;  fellow. 
katastro'fe,  c,  catastrophe. 
katedral',  c,  cathedral, 
kilde,  c,  source. 
kind,  n,  cheek, 
kirkefane,  c,  church-banner, 
kirkefred,  c,  at  bryte  — ,  to 

break  sanctuary. 
kjende,  II,  to  feel;  to  know, 
kjending,  c,  an  acquaintance. 
kjendskap,    n,    acquaintance, 

knowledge, 
kjaerlig,  dear;  loving. 
kj01,  c,  keel. 
kj0pe,  II,  to  buy. 
klage,  I,  to  complain;  to  ac- 
cuse; to  lament. 
klage,   c,   complaint;    accusa- 
tion. 

klager,  c,  accuser. 
klinge  —  klang  —  klinget,  to 

ring;  to  sound. 
klo,  k!0r,  c,  claw. 
klok,  wise;   prudent. 
klokke,    c,    bell;    —klang,    c, 

peal  of  bells, 
klut,  — e(r),  c,  rag. 
klynge,   I,   to  cling. 


klyve  —  k!0v  —  kl0v*t,  to 

climb. 

k!0ft,  c,  cleft;  breach. 
k!0kt,  c,  sagacity;  — ig,  saga- 
cious. 
k!0ve,   -de,   — d    (— et),    to 

cleave. 

knap,  scarce;  short, 
knappe  av,  to  shorten, 
kneise,    — te,   — et,    to    carry 

aloft;  to  strut, 
knep,  n,  trick, 
knokler,  pi.,  bones, 
knop,  c,  bud. 
knudret,  gnarled;  rugged. 
knuge,  I,  to  press. 
knuse,  II,  to  crush;  to  break. 
knute,  c,  knot. 

knaekke,  I,  to  break;  to  crush, 
kofte,  c,  coat, 
konge,  c,  king, 
kongerike,  n,  kingdom, 
konjunktiv,  subjunctive. 

kongspjalter,     pi.,     rags      of 
kingship. 

kongslur,  c,  king's  bugle. 

kordreng,  — e(r),  c,  chorister. 

korsbroder,  — br0dre,  c,  can- 
on, monk. 

korsfarer,  c,  crusader. 

kostbar,  costly. 

kot,  n,  hut. 

kotkarl,  c,  cotter. 

kraft,     kraefter,    c,     strength; 
power. 

krav,   n,   demand;   claim. 

krigsstyr,    n,    equipment    for 
war;  accoutrements. 

krok, — e(r),  c,  corner;  nook. 

kms,  n,  mug. 


VOCABULARY 


231 


kryste,  I,  to  press;  to  hug. 
kraenge,  II,  to  turn  inside  out. 
kraenke,  I,  to  offend;  to 

wrong;  to  violate. 
kraeve,  -de,  — d    (—-et),   to 

demand. 

kr0ke,  II,  to  bend. 
kr0pling,  c,  cripple. 
kue,  I,  to  subdue. 
kuldkaste,  I,  to  overthrow, 
kun,  only. 

kunst,   c,   art;   artifice, 
kunstig,  artful. 
kurre,  c,  twist,  tangle, 
kutte,  c,  monk's  cowl, 
kval,  c,  torment;  agony. 
kvass  (hvass),  sharp. 


laas,  n,  lock. 

la(te)  —  lot  —  latt,  to  let. 

ladning,  c,  load. 

laft,  c,  corner  joint  of  a  build- 
ing. 

lag,   n,  company. 

lagmand,  c,  thane;  law-man. 

laken,  c,  sheet. 

lakke,  I,  to  draw  nigh. 

lam,  paralyzed. 

landflygtighet,  c,  exile. 

langfredag,  Good  Friday. 

langvarig,   lasting. 

langveis,   (from)  afar. 

larm,  c,  noise. 

laste,  I,  to  blame. 

lav,  low;  — asttet,  of  low 
birth. 

le  —  lo  —  ledd,  to  laugh. 

led,  n,  joint;  generation. 

legeme,  n,  body. 


Iegemliggj0relse,  c,  incarna- 
tion; embodiment. 

leilighet,  c,  occasion;  oppor- 
tunity. 

lete,  II,  to  hunt;  to  search. 

lette,  I,  to  ease;  to  lift. 

li,  — er,  c,  mountain  slope. 

lide  —  led  —  lidt,  to  suffer. 

lide  —  led  —  ledet,  to  pass. 

lidenskap,  c,  passion. 

ligge  —  laa  —  Hgget,  to  lie. 

lik,  n,  corpse;  — faerd,  c,  fu- 
neral. 

lik,  like;  equal. 

likedan,  the  same;  alike. 

likefrem,  direct. 

likefuldt,  nevertheless. 

likemand,  c,  equal. 

likesom,  as  if. 

list,  c,  craft;  cunning. 

lite  paa,  to  depend  on. 

lod,  c,  weight;  lot. 

loftshvaelv,  c,  vaulting. 

lokke,  I,  to  allure. 

love,  II,  to  promise. 

love,  I,  to  praise. 

luft,  c,  air;  sky. 

luke,  c,   shutter. 

luke,  I,  to  pluck;  to  weed. 

lukke,  I,  to  close. 

lumsk,  treacherous. 

lur,  c,  a  long  wooden  horn. 

lursvend,  — e(r),  c,  horn- 
blower. 

lyde  —  10d  —  lydt,  to  sound; 
to  mind. 

lye,  III,  to  hear. 

lydt,  loudly. 

lykke,  c,  luck;  fortune;  happi- 


232 


VOCABULARY 


lykkelig,  fortunate;  happy, 
lykkes,  — tes,  to  succeed. 
lyn,  n,  lightning. 
lyne,   II,   to   lighten. 
lysfornegter,   c,  lit.   a  denier 

of  light, 
lyst,  c,  desire, 
lyste,  I,  to  please, 
lystre,  I,  to  mind, 
lytte,  I,  to  listen. 
lyve  —  10i  —  10iet,  to  lie. 
laegge  —  la(gde)  —  lagt,  to 

lay. 

laengte,  I,  to  long, 
laenke,  c,  chain, 
laerdom,  c,   learning. 
Ipfte,  n,  promise. 
10fte,  I,  to  lift. 
10ftestang, — staenger,  c,  lever. 
10gn  [10in],  — e,  c,  lie. 
10n,  c,  pay;  reward. 
10ndom,  secrecy. 
10nlig,  secretly. 
10nne,  I,  to  pay. 
10p,  i  10pet  av,  in  the  course 

of. 

Ipsning,  c,  solution. 
10ve,  c,  lion. 


maal,  n,  aim;  goal. 

maal!0s,  speechless. 

maaske,  perhaps. 

maate,  c,  manner;  paa  en  — , 
in  a  way. 

maatte  —  maatte  —  maattet 
(pres.  maa),  a  modal  auxili- 
ary expressing  necessity, 
obligation,  and  permission. 


magt,     c,     might;     power; 

— stjaalen,  impotent, 
magte,   I,   to   be  able   to;   to 

master. 

male,  II,  to  paint, 
mandskap,  n,  troops;  crew, 
mandsterk,  strong  in  number 

(of  men), 
mangel,  lack, 
marg,  c,  marrow, 
mat,  weak, 
medbeiler,  c,  rival, 
medmindre,  lest, 
melde,  II,  to  announce, 
mellemkomst,  c,  mediation. 
menneske,    n,    man;    human 

being. 

mens,   while, 
merke,  I,  to  notice, 
merke,     n,      mark;     banner; 

standard, 
merkesmand,   c,   standard 

bearer. 

middel,  — let,  n,  means, 
minde,    n,    memory;    consent, 
minde,   II,   to   remember;   to 

remind. 

mindelse,  c,  reminder, 
mine,   c,   mien;   countenance. 
misforstaaelse,    c,    misunder- 
standing. 

mislig,    precarious, 
mismodig,  despondent, 
mismot,  n,  despondency. 
misn0ie,  n,  displeasure, 
mistillid,  c,  distrust, 
mistro,  c,  mistrust. 
mistaenke,   II,  to  suspect. 
mistaenkelig,  suspicious. 


VOCABULARY 


233 


misundelse,  c,  envy, 
mo,  — er,  c,  plain, 
modne,  I,  to  mature. 
mon,  n,  measure. 
mot,  n,  courage, 
motgang,  c,  adversity, 
motsat,  opposite, 
motsigelse,  c,  contradiction, 
motstand,  c,  opposition. 
motta(ge),  to  receive, 
mulighet,  c,  possibility, 
mur,  c,  wall  of  stone, 
myldre,  I,  to  swarm, 
myndig,  powerful ;  at  vaere  — , 

to  be  of  age. 
myrde,  I,  to  murder. 
maengde,  many;  much. 
m0drene,  paa  —  side,  on  the 

mothers'  side. 
m0rk,  dark. 
m0rkningen,  nightfall. 

N. 

naa,  why;  well, 
naa,  III,  to  reach, 
naade,  c,  mercy;  favor, 
naar,  when. 
nag,  grudge;  malice, 
nage,  I,  to  gnaw, 
narre,  I,  to  fool, 
natverd,  c,  evening  meal, 
nedenom,  beneath. 
nederlag,  n,  defeat. 
nedstamme,  I,  to  descend. 
negte,  I,  to  deny, 
nemlig,  namely;  for. 
nemt,  easy;  convenient, 
neppe,  hardly. 


nes,  n,  point,  cape. 

nikke,  I,  to  nod. 

nippet,  at  vaere  paa  — ,  to  be 
on  the  point  of. 

noksaa,  quite. 

Norden,  the  North;  the  Scan- 
dinavian countries. 

nordisk,  pertaining  to  the 
Scandinavian  countries. 

norm,  standard. 

nylig,  lately;   recently. 

nytte,  gj0re  — ,  to  be  of  use. 

nytte,  I,  to  use. 

naergaaende,  indiscreet;  of- 
fensive. 

naesten,  nearly. 

naevne,  II,  to  name. 

n0de,  II,  to  force. 

n0dig,  reluctantly;  at  ha  — , 
to  need. 

n0dsfald,  i  — ,  in  case  of  need. 

n0dvendig,  necessary. 

n0gle  [n0ile],  c,  key. 

n0ie,  exact;  closely. 

n0ie,  -de,  — d  (— ct),  to  be 
content  (with).  . 

O. 

odelsbaaren,  having  allodial 
rights  by  birth. 

offentlig,  public. 

offer,  n,  sacrifice. 

ombytning,  c,  exchange. 

omfang,  n,  extent. 

omhyggelig,  careful. 

omraade,  n,  territory;  sphere. 

omraa(de),  —  sig,  to  cast 
about;  to  make  arrange- 
ments. 


234 


VOCABULARY 


omrids,  n,  outline. 

omstaendighet,  c,  c  i  r  c  u  in- 
stance; incident. 

omtrent,   about. 

omveltning,  c,  revolution. 

opbrusende,  rising  (temper, 
emotion). 

opfatning,  c,  understanding. 

opfordre,  I,  to  summon;  to 
challenge. 

opgave,  c,  problem;  task. 

ophold,  n,  pause. 

oph0ie,  I,  to  exalt. 

opkraeve,  I,  to  collect. 

opleve,  to  experience. 

oplevelse,  c,  experience. 

oplaere,  II,  to  teach;  to  edu- 
cate. 

op!0sning,  c,  dissolution. 

opmerksom,  mindful;  gj0re 
—  paa,  call  attention  to. 

oprette,  I,  to  establish. 

oprindelig,  original. 

opr0r,  n,  revolt;  agitation. 

opr0rsk,  revolutionary. 

optrin,  n,  scene. 

optrukken,  drawn  up;  out- 
lined. 

optrae(de),  II,  to  appear. 

opvekst,  c,  growth;  time  of 
youth. 

ordning,  c,  arrangement. 

overbevise,  II,  to  convince. 

overbaerenhet,  c,  forbearance. 

overdrive,  — drev,  — drevet, 
to  exaggerate. 

overende,  over;   topsy-turvy. 

overenskomst,   c,    agreement. 


overfalde,  — faldt,  —faldt,  to 
attack. 

overh0ihet,  c,  supremacy. 

overlegen,  superior. 

overlaeg,  n,  reflection;  delib- 
eration; premeditation. 

overraske,   I,   to   surprise. 

overtak,  n,  upper  hold;  ad- 
vantage. 

P. 

paalidelig,  trustworthy. 
paaskud,  n,  pretense;  excuse, 
paastaa,    — stod,    — staat,    to 

assert. 
paa  vise,  II,  to  show;  to  point 

out. 

passe,  I,  to  fit;  to  watch. 
passelig,  suitable. 
pave,  c,  pope. 
peke,  II,  to  point, 
pergament,  n,  parchment. 
piske,  I,  to  whip, 
pleie,  -de,  — d  (— ct),  to  be 

wont;  to  take  care  of. 
pligt,  c,  duty, 
plogjern,  n,  plowshare, 
pludselig,  suddenly. 
port,  c,  gate, 
prale,  II,  to  boast, 
princip',  — per,  n,  principle, 
praege,  I,  to  stamp. 
prasgtig,  magnificent. 
pr0ve,   — de,   — d    ( — et),    to 

try. 

pr0ve,  c,  trial,  test, 
purpurbrem,  c,  purple  edge, 
purpurkaape,  c,  purple  robe, 
pynte,  I,  to  adorn. 
p0nse,  I,  to  scheme. 


VOCABULARY 


235 


R. 

raa  —  raadde  —  raadd  (raa- 
det),  to  advise;  to  manage; 
to  rule. 

raad,  n,  advice. 

raadelig,   advisable. 

raadvild,  perplexed. 

ramme,  I,  to  strike;  to  hit. 

rand,  raender,  c,  border. 

rane,  II,  to  rob. 

rap,  swift. 

rase,  II  or  I,  to  rave. 

redde,  I,  to  save. 

rede,   ready. 

rede,  II,  to  clear;  —  op,  to 
arrange;  gj0re  —  for,  to 
account  for. 

regel,  — ler,  c,   rule. 

regjere,  II  or  I,  to  reign. 

regjering,   c,  government. 

regning   [rein — ],  c,   account. 

regnskap,  kraeve  til  — ,  hold 
to  account. 

ren,  clean,  pure. 

rense,  to  cleanse. 

replik,  c,  speech   (in  drama). 

retfaerdig,  just. 

retsind,   n,   uprightness. 

rettighet,   c,    right;   privilege. 

rigdom,  c,  wealth. 

rik,  rich. 

rike,  n,  domain;  kingdom. 

riksm0te,  n,  (national)  as- 
sembly. 

riksstevne,  n,  (national)  as- 
sembly. 

rimelig,  reasonable. 
rinde  —  randt  —  rundet,  to 
rise   (sun) ;   to  flow. 


ringe  (adj.),  of  low  rank; 
small. 

rive  —  rev  —  revet,  to  tear. 

rivning,  c,  conflict;  strife. 

ro,  c,  quiet;  peace. 

rolig,  quiet. 

rope,  II,  to  call. 

ruge,  I,  to  hatch. 

rundhaandethet,  c,  generos- 
ity. 

ruste,  I,  to  arm. 

ry,  n,  fame. 

rydde,  I,  to  clear. 

rygge,  I,  to  shake. 

rygte,  n,  rumor. 

rykke,  I,  to  jerk. 

ryste,  I,  to  shake. 

raed,  afraid. 

raeddes,  to  fear. 

raedsel,  — ler,  c,  fear;  terror. 

raekke,  c,  row;  line. 

raekke  —  rakte  —  rakt,  to 
reach. 

raskke  —  rak  —  rukket  (in- 
trans.),  to  reach. 

raenkefuld,  intriguing;  artful. 

raev,  c,  fox. 

r0be,   I,  to   disclose. 

r0gte,  I,  to  tend  (to). 

r0kelsekar,  n,  censer. 

r0mme,  II,  to  run  away. 

r0re,  II,  to  touch. 

r0st,  c,  voice. 


saamand,  c,  sower, 
saapas,  so  (=  sufficient), 
saare,  very. 
sagte,   slow,   softly. 
sagtens,  doubtless. 


236 


VOCABULARY 


sak,  c,  case;  cause. 

sal,  — -e(r),  c,  hall;  room. 

salig,  blessed;  deceased. 

salighet,  c,  salvation. 

salve,  I,  to  anoint. 

samfund,  n,  union;  society. 

samle,  !,  to  gather. 

samliv,   n,   living  together. 

sammenhaeng,  c,  connection; 
context. 

sammenligne,  I,  to  compare. 

sammenst0t,  n,  collision. 

sammentraengt,  concentrated ; 
concise. 

samtale,  c,  conversation;  dia- 
logue. 

samtidig,  at  the  same  time. 

samvittighet,  c,  conscience. 

sand,  true. 

sande,  I,  to  confirm. 

sandhet,  c,  truth. 

sandsynlig,   probable. 

segl  [seil],  n,  seal. 

seir,  see  seier. 

seier,  — re,  c,  victory. 

seil,  n,  sail. 

seile,  II,  to  sail. 

seire,  I,  to  win  a  victory. 

selvf  01gelig,  natural;  of 
course. 

selvstaendig,   independent. 

sen,  slow;  for  sent,  too  late. 

sendebud,  n,  messenger. 

sendemand,  c,  envoy. 

siden,  later;  since. 

signe,  I,  to  bless. 

sikkerhet,  c,  safety;  warranty. 

sikre  sig,  I,  to  make  safe;  to 
secure. 

sind,  n,  mind. 


sindelag,  n,  disposition  (of 
mind). 

sindig,  discreet. 

sindrig,  ingenious. 

sinke,  I,  to  retard. 

sint,  angry. 

sitte  —  sat  —  sittet,  to  sit; 
—  inde  med,  to  possess. 

sjelden,  seldom. 

sjael,  c,  soul. 

sjaelesott,  c,  soul-sickness. 

sj0,  c,  sea;  — slag,  n,  sea- 
battle  . 

skade,  c,  damage. 

skaffe,  I,  to  provide;  to  pro- 
cure. 

skaldskap,  n,  skald-craft. 

skape,  II,  to  make;  to  create. 

skare,  c,  host,  crowd. 

skat,  c,  tax;  treasure. 

skjel,  cause,  reason. 

skifte,  I,  to  take  turns. 

skik,  c,  custom. 

skikke,  I,  to  send. 

skildre,  I,  to  picture. 

skille,  II,  to  separate. 

skilleveien,  the  parting  of  the 
ways. 

skimte,  I,  to  catch  a  glimpse 
of. 

skjeg,  n,  beard. 

skjelne,  I,  to  distinguish. 

skjerme,  I,  to  protect. 

skjerv,  c,  mite. 

skjold,  n,  shield;  — m0,  c, 
shield-maiden. 

skjul,  n,  shelter. 

skjaebne,  c,  fate. 

skjaelve  —  skalv  —  skjaelvet, 
to  shiver. 


VOCABULARY 


237 


skjaenke,  II,  to  give;  to  grant, 
skjaer,  n,  tinge;  gleam. 
skj0n,  beautiful. 
skj0nne,  II,  to  understand. 
skj0nt,  although. 
skj0tte,  I,  to  tend  to. 
skodde,  c,  fog. 
skog,  — e(r),  c,  woods, 
skorte,  I,  to  lack, 
skotte,  I,  to  glance, 
tkride  —  skred  —  skredet,  to 

step;  to  pass;  to  slide, 
skridt,  n,  step. 
skrifte,  I,  to  confess;  — maal, 

n,  confession, 
skrike  —  skrek  —  skreket,  to 

cry;  to  shout. 
skrive  —  skrev  —  skrevet,  to 

write;  —  sig  fra,  to  be  due 

to. 

skrivesaker,  writing  material. 
skrukke    sig,    I,    to    become 

wrinkled, 
skraek,    c,    fright;    — slagen, 

terror-stricken, 
skudsmaal,   n,   testimonial, 
skuffe,  I,  to  disappoint. 
skumre,  I,  to  grow  dark, 
skute,  c,  galley, 
sky,  shy. 

skynde  sig,  II,  to  hurry, 
skyndsomt,  hurriedly. 
skygge,  c,  shadow, 
skyld,    c,    debt;    fault;    guilt; 

for  min  — ,  for  my  sake, 
skyve  —  skj0v  — skj0vet,  to 

shove, 
slaa  —  slog  —  slaat,  to  slay; 

to  strike, 
slaas  —  slos,  to  fight. 


sladder,  c,  slander, 
slag,  n,  blow;  battle, 
slagen,  struck;   defeated, 
slegt,  c,  family;  generation, 
slegtning,  c,  relative, 
slegtseie,  n,  heirloom, 
slet,  level;   base;  bad. 
slette,   I,   to   smooth;  —  ut, 

expunge, 
slik,  such;  thus, 
slippe  —  slap  —  sluppet,  to 

let  go;  to  escape, 
slite  —  slet  —  slitt,  to  wear; 

to  drudge. 

sluk,  n,  abyss;  chasm, 
slut,  c,  end. 
slutning,  c,  conclusion, 
slutte,  I,  to  end;  —  sig  til,  to 

join. 

s!0r,  n,  veil. 
s!0v,  dull,  dim. 
smaalig,  petty;  mean, 
smertelig,  painful. 
smyge  —  sm0g  —  sm0get,  to 

creep;  to  slink. 
snar,  quick;  adv.,  soon, 
snild,  kind. 
snyte,  II,  to  cheat. 
sn0re,  II  or  I,  to  lace, 
soldat,  c,  soldier. 
sone,  II  or  I,  to  expiate, 
sorg,  c,  sorrow, 
sott,  c,  sickness, 
sove  —  sov  —  sovet,  to  sleep, 
spaa,  III,  to  predict, 
spaadom,  c,  prophecy, 
speider,  c,  spy;  scout, 
spids,  c,  point;  i  — en,  at  the 

head. 


238 


VOCABULARY 


spil,  n,  game;  saette  paa  — , 
to  risk;  to  endanger. 

spille,  II  or  I,  to  play. 

splid,  c,  discord. 

spor,  n,  track. 

springe  —  sprang  —  sprun- 
get,  to  run;  to  jump. 

spraenge,  II,  to  force  open. 

spraette  —  sprat  —  spraettet, 
to  burst  open;  to  bud. 

spaende,  II,  to  stretch;  to 
buckle. 

spaending,  c,  tension. 

spaendt,  strained. 

sp0ke,  II,  to  jest. 

sp0ke,  II.  to  haunt. 

sp0rre  —  spurte  —  spurt,  to 
ask;  to  find  out. 

sp0rsmaal,  n,  question. 

staa  —  stod  —  staat,  to 
stand;  —  paa  spil,  to  be  at 
stake. 

staal,  n,  steel;  — hue,  c,  hel- 
met. 

stadig,  constantly. 

stakkars,  poor  (fellow). 

stallare,  c,  marshal. 

stanse,  — te,  — et,  to  stop. 

stav,  c,  stick;  bispestav,  c, 
crozier. 

stedbarn,  n,  step-child. 

stelle,  II,  to  tend. 

stemme,  c,  voice. 

stemme,  II,  to  vote;  to  brace. 

stemning,  c,  mood;  temper. 

stevne,  I,  to  set  course;  —  til 
doms,  to  summon  to  judg- 
ment. 

sti,  c,  path. 

stige,  c,  ladder. 


stige   —   steg   —   steget,   to 

step;  to  ascend. 
stikke  —  stak  —  stukket,  to 

stick. 

stil,  c,  style. 
stille,  quiet. 

stille,  II  or  I,  to  place, 
stilne,  I,  to  become  quiet, 
stimle,  I,  to  throng. 
stjernehvaelv,  n,  starry  vault, 
stjaele  —  stjal  —  stjaalet,  to 

steal. 

stolt,  proud, 
stoppe,  I,  to  stuff. 
stor,  large;  great. 
straale,  II  or  I,  to  beam;  to 

radiate. 

straf,  c,  punishment. 
straff e,  I,  to  punish, 
straffepraeken,  c,  speech  of 

rebuke;  philippic. 
straks,  at  once, 
stram,  taut;  tense. 
streng,  severe. 
strid,  c,  strife. 
stride  —  stred  —  stridt,   to 

fight;  to  battle, 
stridsmand,  c,  warrior, 
strupe,  c,  throat, 
stryke  —  str0k  —  str0ket,  to 

stroke;  to  move, 
straekke  —  strakte  —  strakt 

(trans.),  to  stretch;  —  sig, 

to   extend, 
straekke  —  strak  —  strukket 

(intrans.),  to  reach;  —  til, 

to  be  sufficient, 
straev,  n,  toil. 
str0k,  n,  district. 


VOCABULARY 


239 


studse,  I,  to  ponder;  to  hesi- 
tate. 

stund,  c,   time;    hour. 

stundom,  at  times. 

stup,  n,  precipice. 

stut,  short. 

styg,  ugly;   mean. 

stykke,  n,  piece. 

styre,  II,  to  direct;  to  reign. 

styrke,  c,  strength. 

styrke,  I,  to  strengthen. 

styrte,  I,  to  fall;  to  hurl;  to 
overthrow. 

staenge,  II,  to  shut. 

St0t,   n,    thrust. 

st0tte,  I,  to  support. 

st0tte,  c,  support;  buttress. 

st0v,  n,  dust. 

sukke,  I,  to  sigh. 

sulten,  hungry. 

sund,  sound;  healthy. 

suse,    II,   to   whizz;    to   roar. 

svak,  weak. 

sval,  c,  entry. 

svar,  awful;  — lig(en),  griev- 
ously; heavily. 

svare,  II,  to  answer. 

sveakongen,  the  king  of  Swe- 
den. 

sveltihjel,  starvation. 

svend,  — e(r),  c,  swain. 

sverdknap,  c,  pommel  of  a 
sword. 

sverge  —  svor  —  svoret,  to 
swear. 

svigte,  I,  to  fail. 

svik,  deceit. 

svike  —  svek  —  sveket,  to 
betray;  to  deceive. 

svimle,   I,  to   grow  dizzy. 


svinde  —  svandt  —  svundet, 

to  wane. 

svaekke,  I,  to  weaken, 
svaert,  very. 
sv0pe,  c,  whip. 
syde,  I,  to  seethe;  to  boil, 
sylgje   (or  s01je),   c,   brooch, 
syne,  II,  to  show, 
synderlig,  ikke  — ,  not  very, 
syndflod,  c,  deluge, 
synsk,  visionary. 
saelsom,  weird;  strange, 
saeregen,   peculiar;    singular, 
saerskilt,  especial;  distinct, 
saert,  singularly. 
saette  —  satte  —  sat,  to  set; 

to  place. 

s0mme  sig,  I,  to  be  fitting. 
S0mmelig,  fitting. 
s0r,  south. 

s0rge,  I,  to  grieve;  —  for,  to 
'  provide  for;  to  see  to. 
s0rgmodig,  sorrowful. 
S0skende  (pi.),  brother(s)  and 

sister(s);  — barn,  n,  cousin. 
s0vn,     c,     sleep;     — svanger, 

pregnant  with  sleep. 

T. 

taake,  c,  fog. 

taaket,   foggy;   obscure. 

ta  —  tok  —  tat,  to  take;  — 

til,  to  begin;  to  increase, 
tak,  n,  hold. 
tak,  n,  roof. 
takke,  I,  to  thank. 
tal,  n,  number. 
tanke,  c,  thought. 
tape,  II,  to  lose, 
tapper,  brave. 


240 


VOCABULARY 


taushet,  c,  silence. 

tegne  [teine],  I,  to  delineate. 

temmelig  (adv.),  quite. 

teppe,  n,  curtain;  cover. 

ti,  because. 

tidende,  c,  tidings. 

tidlig,  early. 

tidsnok,  soon  enough;  in 
time. 

tie,  I  or  III,  to  be  silent. 

tiere,  oftener. 

tigge,  I,  to  beg. 

tigger,  c,  beggar. 

tilbens,  ta  — ,  to  run  away. 

tilbud,  n,  offer. 

tilegne  [ — eine],  to  acquire; 
to  appropriate. 

tilfange,  ta  — ,  to  catch;  to 
imprison. 

tilfreds,   satisfied. 

tilfaelde,  n,  case;  accident. 

tilgang,  — e(r),  c,   entrance.' 

tilgi(ve),  — gav,  — git,  to  for- 
give. 

tilgivelse,  c,  forgiveness. 

tilgrunde,  gaa  — ,  go  to  ruin. 

tilh0re,  II,  to  belong. 

tilkomme,  to  belong. 

tillempet,  adapted. 

tillidsfuld,  confident. 

tillike,  as  well. 

tilpas,  at  vaere  — ,  to  serve 
one  right. 

tilsi,  — sa,  — sagt,  to  promise. 

tilslut,  finally. 

tilstand,  c,  condition. 

tilstede,  present. 

tilst0tende,  adjoining. 

tilta,  — tok,  — tat,  to  increase; 
—  sig,  to  assume. 


tilvaerelse,  c,  existence. 

tind,  — e(r),  c,  peak;  pinnacle. 

tinding,  c,  temple. 

ting,  n,  legislative  and  judi- 
cial assembly. 

tingvold,  c,  grounds  where 
ting  is  held. 

tit,  often. 

tjeneste,  c,  service;  favor. 

tog,  n,  procession. 

torn,  empty. 

traad,  — e(r),  c,  thread. 

trang,  c,  need. 

trap(pe),  c,  stairs. 

trevle,  c,  rootlet. 

trin,  n,   step. 

tro,  III,  to  believe. 

tro,  c,  faith. 

tro,  faithful. 

trods,  defiance. 

trodse,  I,  to  defy. 

trofast,  faithful. 

trolig,  credible. 

troskap,  n,  fidelity. 

tnisel,  — ler,  c,  threat. 

tryg,   secure,  safe. 

tryggelig,  safely. 

tryghet,  c,  safety. 

trygle,  I,  to  beg. 

trykke,  I,  to  press. 

traeffe  —  traf  —  truffet,  to 
hit;  to  meet. 

traeffendc,  striking;  to  the 
point. 

traek,  n,  feature;  trait;  i  — , 
in  succession. 

traekke  —  trak  —  trukket,  to 
draw. 

traenge,   II,   to   need. 

tract,  tired. 


VOCABULARY 


241 


traette,  I,  to  quarrel. 

tr0st,  c,  consolation. 

tr0ste,  I,  to  trust;  to  con- 
sole. 

tr0stelig,   consoling. 

tr0stig,  of  good  cheer. 

tugte,  I,  to  punish. 

tute,  I,  to  howl. 

tvertimot,  on  the  contrary. 

tvil,  c,  doubt. 

tvile,  II,  to  doubt. 

tvinge  —  tvang  —  tvunget, 
to  force. 

tvaette,  I,  to  wash. 

ty,  III,  to  betake  oneself 
(to). 

tykkes,  — tes,  to  seem. 

tynge,  I,  to  weigh;  to  press 
down. 

taenke,  II,  to  think;  —  ef- 
ter,  to  reflect. 

taenkelig,  conceivable. 

taenksom,  thoughtful. 

taere,  II,  to  consume. 

taet,  close;  compact. 

t0ie,  -de,  — d  ( — et),  to 
stretch. 

t0ile,  c,  rein. 

U. 

ualmindelig,  unusual, 
ubetinget,  unconditionally. 
ubetvingelig,  invincible, 
ubevaegelig,  immovable. 
ublid,  ungracious. 
ubrytelig,  unbreakable, 
ubaendig,  indomitable, 
udelelig,  indivisible. 
ud0delighet,  c,  immortality. 
uforrettet,  undone. 


uforvarende,  unawares. 

ufrugtbar,  barren. 

ugagn,  mischief. 

ugj0rlig,  impossible. 

ugreie,  c,  entanglement. 

ugraes,  n,  weeds. 

uheldig,  unfortunate. 

uhaederlig,  dishonorable. 

uindskraenket,  unlimited. 

ukjendt,  unknown. 

uklok,  unwise. 

ulempe,  c,  drawback;  dam- 
age. 

ulydighetsgang,  c,  course  of 
disobedience. 

ulykkelig,  unhappy. 

umiddelbar,  direct;  sponta- 
neous. 

umulig,  impossible. 

undergang,   c,    destruction. 

underlig,  queer. 

undertiden,  at  times. 

undertrykke,  II,  to  suppress. 

undfange,  I,  to  conceive. 

undre  sig,  I,  to  wonder. 

undtagelse,  c,  exception. 

undtagen,  except. 

unyttet,  unused. 

uro,  c,  disturbance;  uneasi- 
ness. 

uryggelig,  unshaken. 

usalig,    unfortunate. 

usseldom,  c,  baseness. 

usigelig,  unspeakable. 

uskadelig,   harmless. 

uskadt,  unharmed. 

uskikket,  unfit;  incapable. 

uskyldig,  guiltless. 

uskyldighetsstand,  c,  state  of 
innocence. 


242 


VOCABULARY 


usmakelig,  distasteful. 

ussel,   wretched. 

ustanselig,  incessantly. 

ustyrlig,  unmanageable. 

ustdhet,  c,  unsteadiness. 

usvigelig,  unfailing. 

us0mmelig,  unseemly. 

utaalelig,  unbearable 

utad,  outward. 

utbrud,  n,  exclamation. 

utbryte,  to  exclaim. 

utbytte,  n,  profit. 

utenfor,  outside. 

utenlandsk,  foreign. 

utenom,  outside  of. 

utfald,  n,  result. 

utflugt,  c,  evasion. 

utf0re,  II,  to  carry  out;  to 
perform. 

utgang,   c,   end;   result;   exit. 

utmerke  sig,  I,  to  distinguish. 

utredelser  (pi.),  tribute;  tax. 

utrolig,   incredible. 

utruste,  I,  to  equip. 

utryg,   insecure. 

utsagn,  n,  assertion. 

utsigt,  c,  prospect;  view. 

uttryk,  n,  expression. 

utvalg,  n,  selection;  commis- 
sion. 

utvide,  I,  to  extend. 

utvikle,  I,  to  develop;  to  ex- 
plain. 

utvikling,    c,    development. 

utydelig,  indistinct. 

utaenkelig,  inconceivable. 

uundgaaelig,  unavoidable. 

uveir,  n,  storm. 

uvet,  n,   folly. 

uvilkaarlig,  involuntary. 


V. 

vaaben,  n,  weapon. 

vaage,  I,  to  risk;  to  dare; 
— hals,  c,  daredevil. 

vaake,  I,  to  wake;  to  watch. 

vaande,  c,  agony. 

vagge,  I,  to  waddle;  to  wave. 

vakle,  I,  to  totter;  to  vacil- 
late. 

vakt,  c,  watch. 

valg,   n,   election;    choice. 

valgrike,  n,  elective  kingdom. 

vanlig,  usual. 

vanmagt,  impotence. 

vanskelig,   difficult. 

vant,  accustomed. 

vantro,  incredulous. 

vare,  II,  to  last. 

varc,  I,  to  warn. 

varlig,  cautious. 

varsel,  — ler,  n,  omen;  warn- 
ing. 

varsle,  to  warn,  to  forebode. 

ve,  c,  woe. 

vcdbli,  to  continue. 

vederlag,  n,  compensation. 

vedkommende,  the  one  con- 
cerned. 

vedta,  — tok,  — tat,  to  enact; 
to  agree. 

vegne   [veine],  (in)  behalf. 

vegt,  c,  scale;  weight. 

veir,  n,  weather. 

veiviser,  c,  guide. 

vekst,  c,  growth. 

velklang,  c,  euphony. 

velsigne,  I,  to  bless. 

velsindet,   friendly. 

ven,  — tier,  c,  friend;  — skap, 
n,  friendship. 


VOCABULARY 


243 


vende,  II,  to  turn. 

venstre,  left. 

verden,   the   world. 

verdensry,   world-wide   fame. 

verdslig,  worldly. 

verge,  I,  to  protect. 

verge,  n,  weapon;  guardian. 

vergemaal,  n,  guardianship. 

verk,  n,  work;  deed. 

vidde,  c,  plain. 

vidje,  c,  willow-wand. 

vidne,  I,  to  witness. 

vidnesbyrd,  n,  testimony;  ev- 
idence. 

vidunderlig,  marvelous. 

vigsel,  c,  consecration. 

vigslet,  consecrated. 

vigtig,  important. 

vike  —  vek  —  veket,  to  yield ; 
vik  fra  mig,  get  thee  be- 
hind me. 

vilkaar,  n,  condition. 

vilkaarlighet,  c,  arbitrariness. 

vimrende,  wavering. 

vinde  —  vandt  —  vundet,  to 
win;  to  profit. 

vindpust,  n,  puff  of  wind. 

vinduskarm,  window  case- 
ment. 

vippe,   I,  to  see-saw. 

virke,  to  work. 

virkelig,  real. 

virkning,  c,  effect. 

virksom,  effective;  active. 

vis,  c,  manner. 

vise,  to  show;  —  fra  sig,  to 
reject. 

viss,  certain;  sure. 

visselig,   surely. 

visshet,  c,  certainty. 


vistnok,  no  doubt. 

vite  —  visste  —  visst  (pres. 

vet),  to  know. 
vitterlig,  (publicly)  known, 
vogte,  I,  to  watch;  —  sig,  to 

beware, 
voks,   wax. 
vokse,  I,  to  grow. 
void,  force. 

void,  c,  open  space;  grounds, 
volde,  II,  to  cause, 
voldsom,  violent;   desperate, 
vred,  angry, 
vrede,  c,  wrath, 
vredes,  to  become  angry. 
vraenge,   II,    to    twist;    — bil- 

lede,     n,     distorted     view; 

caricature, 
vugge,   c,   cradle, 
vaebne,  I,  to  arm. 
vaeg,  — ge(r),  c,  wall;  — stolpe, 

c,  pillar. 
vaek,  away. 
vaerd,  worth. 
vaerdi,  — er,  c,  value, 
vaerdighet,   c,   dignity;   rank; 

position. 

vaesen,  n,  being;  nature, 
vaesentlig,  chiefly. 

Y. 

yde,   I,   to   contribute, 
ydmyg,  humble, 
ydmyge,  I,  to  humble, 
ydmygelse,  c,  humiliation, 
ymte,  I,  to  hint, 
yndest,  c,  favor, 
yndling,  c,  favorite, 
ynke,  I,  to  pity, 
ynkelig,  pitiful. 


244 


VOCABULARY 


ypperlig,  excellent, 
ypperste,   —   mand,   greatest 

man. 

ytre,  outer, 
ytre,  I,  to  utter. 


aedel,  noble. 

aeldet,  aged. 

aerb0dig,  respectful. 

aerb0dighet,  c,  respect;  def- 
erence. 

aere,  c,  honor;  — frygt,  c,  rev- 
erence. 

aergjerrig,  ambitious;  greedy 
for  honor. 

aervaerdig,  venerable. 


act,  — ter,  c,  family;  — ling,  c, 
descendant. 

0. 

0,  c,  island. 
0de,  desolate. 
0ieblik,  n,  moment. 
0ke,  I  or  II,  to  increase. 
0kenavn,  n,   nickname. 
0ks,  c,  ax. 

01,  n,  ale. 
0nske,  n,  wish. 
0nske,  I,  to  wish. 
0ster,  (out)   east. 

0ve,  -de,  — d  (— et),  to  do; 

to    accomplish. 
0vrige,  de  — -,  the  others. 


A     000026194     1 


